Sveiki visi. Mano vardas Mac.
Mano darbas yra meluoti vaikams,
tačiau tas melas būna nuoširdus.
Aš rašau knygas vaikams.
Yra tokia Pablo Pikaso citata:
„Mes visi žinome, kad menas nėra tiesa.
Menas tai melas, padedantis suvokti tiesą,
ar bent jau tiesą, kurią mums duota suprasti.
Menininkas privalo žinoti kaip
įtikinti kitus savo melo tikrumu.“
Šią citatą išgirdau dar būdamas vaikas
ir man ji labai patiko,
tačiau neturėjau supratimo, ką ji reiškė.
(Juokas)
Pagalvojau, žinote, dėl to aš čia ir esu,
kad pakalbėčiau su jumis apie
tiesą ir melą, fikciją ir tikrovę.
Tai kaipgi aš galėčiau išpainioti
ši painų sakinių mazgą?
Tariau sau, turiu PowerPoint. Reikia padaryti Veno diagramą.
[„Tiesa. Melas.“] (Juokas)
Tai štai ir ji, štai čia, bum.
Čia matome tiesą ir melą,
ir dar mažą tarpelį.
kraštelis, viduryje.
Ši susikirtimo vieta ir yra menas.
Gerai. Veno diagrama. (Juokas) (Plojimai)
Tačiau ir tai nelabai padeda suprasti.
Dalykas, padėjęs man suprasti
tą citatą ir meno esmę,
arba bent jau fikcijos meno esmę,
buvo darbas su vaikais.
Esu dirbęs patarėju vasaros stovykloje
atostogų metu dar studijuojant koledže
ir man tai labai patiko.
Tai buvo sporto stovykla
skirta 4-6 metų amžiaus vaikams.
Buvau atsakingas už keturmečius,
o tai gerai, nes
keturmečiai nemoka sportuoti, aš taip pat.
(Juokas)
Mano sporto lygis prilygsta keturmečių,
taigi nutikdavo taip, kad vaikai
spardydavo kokius nors konkorėžius,
sušildavo, ir eidavo pasėdėti po medžiu
ir ten jau rasdavo sėdint mane — (Juokas) —
taigi prisigalvodavau istorijų ir jas pasakodavau
tai būdavo istorijos apie mano gyvenimą.
Pasakodavau jiems kaip savaitgaliais
grįžęs namo dirbdavau Anglijos karalienės šnipu.
Neilgai trukus kiti vaikai,
kurie buvo iš kitos grupės,
prieidavo prie manęs ir sakydavo,
„Jūs Mac Barnett, tiesa?
Tai jūs esat Anglijos karalienės šnipas.“
O aš visą gyvenimą tik ir laukiau kol nepažįstamieji
prie manęs prieis ir klaus šio klausimo.
Mano vaizduotėje tai būdavo grakščios rusaitės
tačiau, žinote, keturmečiai
reikia džiaugtis tuo, ką gali gauti Berklyje, Kalifornijoje.
Suvokiau, kad tos istorijos, kurias pasakojau,
buvo tikros, nes buvo man pažįstamos
ir iš tiesų labai įdomios.
Viso to kulminacija buvo vienas įvykis, niekada nepamiršiu,
su tokia mergaite Raili. Ji buvo smulkutė,
ir visada išsitraukdavo savo pietus,
o vaisių išmesdavo.
Ji tiesiog išimdavo vaisių,
mama kasdien įdėdavo melioną,
o ji tiesiog išmesdavo jį į gebenės krūmą,
ir valgydavo tik vaisių užkandžius
ir pudingą. Aš jai sakydavau, „Raili,
negalima taip daryti, reikia suvalgyti vaisių.“
O ji klausdavo, „Kodėl?“
Aš atsakydavau, „Na, kai išmeti vaisių į gebenės krūmą.
po kurio laiko ten priaugs daugybė melionų“,
ir turbūt dėl to tapau
pasakų kūrėju, o ne vaikų dietologu.
Taigi, Raili man sakydavo, „Tai niekada nenutiks.
Taip tikrai nebus.“
Taigi, paskutinę stovyklos dieną
atsikėliau anksčiau ir nupirkau didžiulį raukšlėtąjį melioną
vaisių parduotuvėje
ir paslėpiau jį gebenės krūme,
o per pietus užkalbinau Raili.
„Raili, nueik prie gebenės krūmo ir pažiūrėk ką padarei.“
Ir — (Juokas) —
ji nukėblino iki krūmo, ir jos akys
taip išsiplėtė, ir ji rodė pirštu į melioną
kuris buvo didesnis nei jos galva,
tada ten subėgo visi vaikai ir šurmuliavo aplink ją
ir vienas iš vaikų tarė, „Ei,
kodėl ant jo priklijuotas lipdukas?“
(Juokas)
Aš jiems tariau, „Štai kodėl aš taip pat sakiau
nemėtyti į gebenės krūmą lipdukų.
Meskite juos į šiukšlių dėžę. Taip jūs teršiate gamtą.“
O Raili nešiojosi tą melioną su savimi visą dieną,
ir taip didžiavosi.
Ir ji žinojo, kad neužaugino šio meliono per savaitę,
tačiau tuo pačiu ir žinojo, kad tai padarė.
Ir ši vieta labai keista,
tačiau tai nėra paprasta vieta į kurią gali patekti vaikai.
Tai gali būti bet kas. Menas mus gali ten nukelti.
Ji buvo būtent toje vietoje, viduryje,
vietoje, kurią galima vadinti menu arba fikcija.
Aš tai vadinsiu stebuklu.
Kolridžas tai vadino savanorišku netikėjimo pristabdymu
arba poetiniu tikėjimu,
tais atvejais, kai istorija, kad ir kokia keista bebūtų,
šiek tiek primena tiesą,
ir galima ja įtikėti.
Ten patekti gali ne tik vaikai.
Gali ir suaugusieji, ir mes ten patenkame skaitydami.
Būtent dėl to žmonės gali porą dienų
paskirti pasivaikščiojimams po Dubliną
kai švenčiama Blumo diena ir pamatyti viską, kas vyko „Ulise“,
nors iš tiesų visa tai nevyko.
Arba keliauti į Londoną aplankyti Beikerio gatvės
pamatyti Šerloko Holmso namų,
nors 221B tėra tik numeris, užrašytas
ant pastato, kuris tokio adreso iš tikro neturėjo.
Mes žinome, kad šie herojai netikri,
tačiau jiems jaučiame tikrus jausmus,
ir mes tai galime.
Mes žinome, kad šie herojai netikri,
tačiau taip pat žinome, kad jie yra tikri.
Vaikams ten patekti daug lengviau nei suaugusiems.
štai kodėl man taip patinka rašyti vaikams.
Manau, kad vaikai yra geriausia auditorija
rimtai literatūrinei fikcijai.
Vaikystėje
dievinau pasakojimus apie slaptas duris,
tokias kaip „Narnija“,
kai atvėręs spintos duris patenki į magišką žemę.
Ir buvau įsitikinęs, kad slaptos durys iš tiesų egzistuoja
ir ieškodavau jų, ir bandydavau pro jas praeiti.
Aš norėjau gyveni ir įžengti į tą fikcinį pasaulį, kuriame -
aš visada atidarinėdavau žmonių spintų duris. (Juokas)
Aš atidarydavau mamos vaikino spintos duris,
ir tai nebuvo slapta magiška žemė.
Ten buvo daug kitokių keistų dalykų, apie kuriuos maniau mano mama turi žinoti.
(Juokas)
Ir džiaugiausi galėdamas jai apie tai pasakyti.
Baigus koledžą, mano pirmoji darbovietė
buvo būtent už vienų tokių slaptų durų.
Ta vieta buvo 826 Valencija.
Jos adresas 826 Valencijos gatvė
San Franciske, Mišeno rajone,
ir kai aš ten dirbau, ten buvo leidybos kompanijos
būstinė, kurios pavadinimas buvo McSweeney,
ne pelno siekiantis rašymo centras, pavadinimu 826 Valencija,
tačiau iš priekio tai buvo
keista parduotuvė.
Matote, tas rajonas buvo skirtas prekybai,
o San Franciske, jie nenorėjo mums padaryti išimties,
ir jį įkūręs rašytojas vardu Dave Eggers,
kad atitiktų keliamus reikalavimus jis tarė: „Puiku,
aš tiesiog pastatysiu piratų reikmenų parduotuvę.“
Ir jis tai padarė. (Juokas)
Ir ji labai graži. Čia visur medis.
Yra stalčiai, kuriuos atidaręs gali pasiimti citrusinį vaisių
kad dėl vitamino C trūkumo nesusirgtum skorbutu.
Čia yra įvairiaspalvių akies raiščių,
nes pavasarį piratai nori pašėlioti.
Negali žinoti. Juoda yra nuobodu. Pastelinė.
Arba akys, taip pat įvairių spalvų,
tiesiog stiklinės akys, priklausomai nuo to, kaip norite
spręsti tam tikrą situaciją.
Ir, keista, bet į parduotuvę
žmonės vis eina ir perka daiktus
ir galiausiai jie jau mokėjo nuomą
už mokymo centrą, kuris buvo už parduotuvės
tačiau man svarbiau buvo
ten vykusio darbo kokybė,
vaikai ateidavo ir gaudavo nurodymus raštu,
ir kai norėdamas pradėti rašyti turi pereiti šią keistą, fikcinę vietą,
tai turės įtakos darbui, kurį darysi.
Tai slaptos durys, pro kurias žengiama.
Taigi aš vadovavau Los Andželo 826,
ir mano darbas buvo pastatyti ten parduotuvę.
Taigi mūsų prekybos centras vadinosi „The Echo Park Time Travel Mart“.
O štai mūsų moto: „Kad ir kada esate jūs, mes jau esame tada.“
(Juokas)
Parduotuvė yra Los Andželo Sunset bulvare.
Mūsų draugiškas kolektyvas visada pasiruošęs jums padėti.
Jie yra iš įvairių laikotarpių,
net ir iš 1980-ųjų, tas vaikinas gale,
jis iš ankstyviausios praeities.
O čia mūsų Mėnesio Darbuotojai,
įskaitant Čingishaną ir Čarlzą Dikensą.
Čia yra keletas tikrai nuostabių žmonių.
Tai mūsų farmacijos skyrelis.
Turime keletą patentuotų medikamentų,
Kanopo stiklainiai jūsų organams,
komunistinis muilas su užrašu
„Jūsų muilas visiems metams.“ (Juokas)
Mūsų šerbeto gaminimo aparatas sugedo
atidarymo vakarą ir nežinojome ką daryti.
Mūsų architektą visą apipylė raudonu sirupu.
Atrodė, kad jis ką tik kažką nužudė,
o tai buvo visai galimas dalykas
kalbant apie šį architektą,
ir mes nežinojome ką daryti.
Tai turėjo būti mūsų parduotuvės pažiba.
Taigi mes pakabinome ženklą, kuriame buvo parašyta
„Neveikia. Grįžkite vakar.“ (Juokas)
Galiausiai tai tapo dar geresniu pokštu nei šerbetas.
taigi mes jį palikom ten kaboti visam laikui.
Mamuto šonkauliukai. Šie daikčiukai sveria maždaug po 3 kg.
Skystis barbarams atbaidyti. Jame pilna salotų
ir popuri - tai, ko barbarai negali pakęsti.
Mirusios kalbos.
(Juokas)
Siurbėlės, mažyčiai gamtos gydytojai.
Ir vikingų kvepalai, kurie gali būti įvairių kvapų:
kojų nagų, prakaito, supuvusių daržovių, kremavimo laužo pelenų.
Nes mes tikime, kad kūno dezodorantas Axe
yra vienas iš tų dalykų, kuriuos turėtum rasti tik karo lauke,
o ne savo pažastyse. (Juokas)
O čia robotų emocijų mikroschemos,
kad robotai galėtų jausti meilę arba baimę.
Mūsų geriausiai parduodamas daiktas yra piktdžiuga,
o to mes nesitikėjome.
(Juokas)
Mes nemanėme, kad taip nutiks.
Tačiau už viso to slypi ne pelno siekimas,
o vaikai žengia pro duris, ant kurių parašyta „Tik darbuotojams“,
ir atsiduria erdvėje,
kur ruošia namų darbus ir rašo istorijas
kuria filmus ir dalyvauja knygų pristatymuose
kuriuose jie skaito.
Kas ketvirtį išleidžiamos knygos
kuriose publikuojami rašiniai vaikų,
ateinančių čia kasdien po mokyklos,
ir mes rengiame pristatymo vakarėlius,
kurių metu vaikai valgo tortą ir skaito savo tėvams
ir geria pieną iš šampano taurių.
Ir ši erdvė yra ypatinga,
nes priekyje yra ta keista vieta.
Pokštas nebėra tik pokštas.
Fikcijos siūlių neįmanoma aptikti,
ir aš tai dievinu. Ta maža fikcijos dalelė
kolonizavusi realų pasaulį.
Aš tai regiu kaip knygą 3D formatu.
Yra toks terminas, metafikcija,
ir tai yra istorijos apie istorijas,
o meta dabar klesti.
Paskutinįkart tai buvo turbūt 1960-aisiais
tokių novelistų kaip Džono Barto arba Viljamo Gadžio kūriniuose,
tačiau meta nuolat buvo šalia.
Ji beveik tokios pat sena kaip ir pasakos.
Viena iš metafikcijos technikų
tai ketvirtosios sienos griovimas. Tiesa?
Tai kai aktorius atsisuka į auditoriją
ir sako, "Aš esu aktorius,
o jie tik apsimetėliai."
Ir net šią, tikėtina, nuoširdumo akimirką,
galėčiau ginčytis, jis meluoja,
tačiau to tikslas yra pagrįsti fikcijos
dirbtinumą.
Aš labiau vertinu priešingą variantą.
Jeigu sugriaunu ketvirtąją sieną,
noriu kad pasklistų fikcija
ir užvaldytų realų pasaulį.
Noriu, kad knyga būtų tarsi slaptos durys
atsiveriančios ir išleidžiančios istorijas į realybę.
Ir aš tai stengiuosi padaryti savo knygose.
Ir čia tik vienas pavyzdys.
Tai mano pirmoji knyga.
Ji vadinasi „Bilis Tvitersas ir jo didžiojo mėlynojo banginio problema.“
Ši knyga apie berniuką, kuris mėlynąjį banginį gavo kaip naminį gyvūnėlį,
tačiau tai bausmė
ir ji griauna jo gyvenimą.
Taigi šį banginį jam per naktį pristato "UPS".
(Juokas)
Ir jam tenka vestis banginį su savimi į mokyklą.
Berniukas gyvena San Franciske —
labai neparankus miestas auginti mėlynąjį banginį.
Daug kalvų, bangus nekilnojamasis turtas.
Ši rinka pašėlusi.
Tačiau po aplanku yra viršelis
ir štai ką randame po aplanku
tai yra skelbimas
siūlantis nemokamai be rizikos 30 dienų išbandyti
mėlynąjį banginį.
Ir jūs galite atsiųsti sau adresuotą voką su pašto ženklu
ir mes jums išsiųsime banginį.
Ir vaikai rašo.
Štai laiškas. Jame rašoma, „Mieli žmonės,
lažinuosi iš 10 dolerių, kad neatsiųsite man mėlynojo banginio.
Eliot Gannon (6 metai).“
(Juokas) (Plojimai)
Taigi Eliotas ir kiti vaikai
atsiuntę laiškus atgal gauna
laišką parašytą smulkiu šriftu iš Norvegijos teisininkų firmos —
(Juokas) —
kuriame rašoma, kad dėl muitinės įstatymų pakeitimo,
jų banginis buvo sulaikytas Sognefjorde,
tai išties labai mielas fjordas,
ir ten rašoma apie Sognefjordą,
apie norvegišką maistą. Nukrypstama nuo temos.
(Juokas)
Tačiau laiškas baigiamas žodžiais,
kad jūsų banginis mielai sutiktų sulaukti iš jūsų žinių.
Jis turi telefono numerį
ir jūs galite jam paskambinti ir palikti žinutę.
Ir kai paskambinate ir paliekate žinutę,
kaip išsiunčiamoji žinutė
po signalo girdimi banginio skleidžiami garsai, ir pyptelėjimas,
kuris išties skamba labai panašiai į banginį.
Jie taip pat gauna ir savo banginio nuotrauką.
Štai čia yra Rendolfas,
ir jis priklauso vaikui vardu Niko,
vienam iš pirmųjų paskambinusių vaikų,
ir aš jums įjungsiu pasiklausyti keletą Niko žinučių.
Čia pirmoji Niko žinutė.
(Audio) Niko: Labas, čia Niko.
Aš esu tavo šeimininkas, Rendolfai. Labas.
Taigi čia pirmas kartas kada galiu su tavimi pasikalbėti,
ir gali būti, kad mes greitai pasikalbėsite kitą dieną. Iki.
Mac Barnett: Taigi Niko paskambino vėl, po valandos.
(Juokas)
Ir čia dar viena iš Niko žinučių.
(Audio) Niko: Labas, Rendolfai, čia Niko.
Jau labai ilgai su tavimi nekalbėjau,
bet aš kalbėjau su tavim šeštadienį ar sekmadienį,
taip, šeštadienį arba sekmadienį,
tai aš ir vėl tau skambinu
pasisveikinti ir man įdomu ką tu šiuo metu veiki,
ir aš tikriausiai tau vėl paskambinsiu
rytoj arba šiandien,
tai pasikalbėsim vėliau. Iki.
MB: taigi jis taip ir padarė, dar kartą paskambino tą pačią dieną.
Rendolfui jis paliko daugiau nei 25 žinutes
per ketverius metus.
Ir galima daug apie jį sužinoti,
apie močiutę, kurią jis myli
ir apie močiutę, kuri ji jam patinka šiek tiek mažiau —
(Juokas) —
ir apie kryžiažodžius, kuriuos jis sprendžia,
ir tai — aš įjungsiu dar vieną Niko žinutę.
Tai kalėdinė žinutė iš Niko.
[Pypt] (Audio) Niko: Rendolfai, labas,
atleisk, kad ilgai su tavim nekalbėjau.
Bet tai todėl, kad buvau labai užsiėmęs
nes pradėjau eiti į mokyklą,
tu galbūt to nežinai, tikriausiai,
nes esi banginis, tai nežinai,
ir skambinu norėdamas tau pasakyti,
palinkėti džiaugsmingų Kalėdų.
Taigi, gražių tau Kalėdų,
ir iki, Rendolfai. Ate.
MB: Iš tiesų gavau iš Niko,
nieko iš jo negirdėjau jau 18 mėnesių,
ir jis paliko žinutę prieš porą dienų.
Jo balsas visiškai kitoks,
tačiau jis duoda pakalbėti savo auklei,
ir ji taip pat labai maloni Rendolfui.
Tačiau Niko pats geriausias skaitytojas, kokio tik galėčiau tikėtis.
Norėčiau, kad visi, kuriems rašau
emociškai atsidurtų toje vietoje
dėl dalykų, kuriuos aš kuriu.
Man pasisekė. Tokie vaikai kaip Niko yra geriausi skaitytojai,
ir jie nusipelno pačių geriausių istorijų, kurias mes galim parašyti.
Labai dėkoju.
(Plojimai)