В молодості я пишалася тим, що була нонкомформісткою,
живучи у консервативному штаті США, Канзасі.
Я не слідувала за натовпом.
Не боялася єкспериментувати з одягом чи зачісками.
Я була відвертою і надзвичайно компанійською.
Навіть ці фото та листівки з часів мого навчання в Лондоні, 16 років тому,
доводять, що я геть не турбувалася, чи мене сприймали як дивачку, чи як особливу.
(Сміх)
Але того ж року, в Лондоні, 16 років тому,
я зрозуміла дещо про себе, власне, дещо особливе,
і це все змінило.
Я стала протилежністю тій, якою себе колись вважала.
Я сиділа в своїй кімнаті замість того, щоб спілкуватися.
Я перестала займатися в гуртках і керувати заходами.
Я не хотіла більше виділятися з натовпу.
Я казала собі, що все це через те, що я росла і дорослішала,
а не тому, що я раптово шукала визнання.
Я завжди вважала, що мала імунітет до потреби у визнанні.
Зрештою, я стала трохи нешаблонною.
Але тепер я усвідомлюю,
що момент, коли я зрозуміла щось незвичне про себе,
був саме тим моментом, коли я почала пристосовуватися і ховатися.
Приховувати щось - це прогресивна звичка,
і коли ти починаєш щось приховувати,
стає все тяжче і тяжче зробити крок уперед і висловити свою думку.
Насправді, навіть зараз,
коли я розказувала людям про тему своєї доповіді,
я придумала легенду,
і навіть приховувала правду про свій виступ на TED.
Тож доречно і лячно
було повернутися в це місто через 16 років,
і я обрала цю сцену, щоб врешті перестати ховатися.
Що ж я приховувала цих 16 років?
Я лесбіянка.
(Оплески)
Дякую.
Мені важко було сказати ці слова,
бо я не хочу, щоб вони мене визначали.
Щоразу, коли я збиралася сказати про це в минулому,
я думала, що просто воліла б, щоб мене знали як Морґану,
виключно як Морґану,
та не "мою подругу-лесбійку Морґану", чи "мою гомосексуальну колегу Морґану".
Просто Морґану.
Для тих з вас, хто мешкає в великих містах,
це може не видаватись чимось особливим.
Може видаватися дивним, що я приховувала правду,
і робила це так довго.
Але я була паралізована своїм страхом бути неприйнятою.
І, звісно, я не одна така.
У 2013 році дослідження компанії Deloitte виявило, що неймовірна кількість людей
приховує аспекти своєї особистості.
З усіх опитаних працівників
61 відсоток зазначили, що змінювали якийсь аспект своєї поведінки чи зовнішності,
щоб відповідати своїй роботі.
З усіх геїв, лесбіянок та бісексуальних працівників
83 відсотки допускали зміну деяких аспектів особистості,
щоб не видаватися "надто голубими".
Дослідження виявило, що навіть у компаніях
з політикою толерантності та програмами інклюзивності
працівники відчували труднощі у тому, щоб бути собою на роботі,
бо вважали, що традиційні погляди можуть бути вирішальними
для їхнього кар'єрного росту.
І хоч я була здивована, що багато людей, так само як я,
витрачають стільки енергії, намагаючись приховати самих себе,
я жахнулася, коли зрозуміла, що моє мовчання
має життєво важливі наслідки та тривалі соціальні наслідки.
Дванадцять років:
саме на стільки вкорочене життя
для геїв, лесбіянок та бісексуалів у суспільстві проти меньшин
порівняно зі спільнотами, де їх сприймають.
На дванадцять років скоротилась тривалість життя.
Коли я прочитала це в журналі The Advocate цього року
то усвідомила, що більше не можу мовчати.
Особистий стрес та соціальні догмати є смертельним поєднанням.
Дослідження виявило, що геї в антигейських спільнотах
мають вищий рівень серцевих захворювань, насильства та суїциду.
Те, що я раніше вважала просто особистою справою,
як виявилось, має неоднозначний ефект,
який потрапляє в робоче середовище, та виходить у спільноту
з кожною історією, подібною до моєї.
Мій вибір приховувати, а не розповідати, ким я насправді є,
може мимоволі вплинути на це середовище
та атмосферу дискримінації.
Я завжди казала собі, що немає сенсу розповідати, що я лесбіянка.
Та думка про те, що моє мовчання має соціальні наслідки,
втрапила в правильний грунт цього року, коли я втратила нагоду
змінити атмосферу дискримінації у моєму рідному місті в штаті Канзас.
В лютому Канзаська палата представників подала на голосування законопроект,
який би, фактично, дозволив бізнес-структурам
використовувати свободу релігії як причину для заборони послуг для геїв.
Батько моєї колишньої колеги та товаришки
служить в Канзаській палаті представників.
Він голосував за цей законопроект,
на користь закону, який дозволив би компаніям не надавати мені послуги.
Що відчуває моя подруга
щодо лесбіянок, геїв, бісексуалів, транссексуалів та інших з нетрадиційною орієнтацією?
Що відчуває її батько?
Я не знаю, бо я ніколи не була з ними чесною щодо того, ким я є.
І це зачепило мене до кісток.
А якби я розповіла їй свою історію кілька років тому?
Чи розповіла б вона батькові про мій досвід?
Чи могла б я значимо вплинути на його голосування?
Я ніколи не дізнаюся,
і це змусило мене усвідомити, що я нічого не зробила,
щоб спробувати щось змінити.
Яка іронія, що я працюю у сфері людських ресурсів,
професія, яка приймає працівників,
тримає з ними зв'язок та мотивує розвиток працівників,
професія, яка пропагує, що культурна різноманітність у суспільстві
повинна відображатися в робочому середовищі.
А я нічого так і не зробила заради підтримки різноманітності.
Коли я прийшла в цю компанію рік тому,
я подумала, що ця компанія має антидискримінаційну політику,
яка захищає геїв, лесбіянок, бісексуалів та транссексуалів.
Їхня орієнтація на культурну різноманітніть очевидна через їх глобальні інклюзивні програми.
Коли я увійду в двері цієї компанії, я врешті заявлю про себе.
Але я цього не зробила.
Замість того, щоб скористатися цією нагодою,
я нічого не зробила.
(Оплески)
Коли я переглядала свій записник з Лондона та альбом
з мого навчання в Лондоні 16 років тому,
я натрапила на цю змінену цитату з книги Тоні Моррісона "Рай":
"Є набагато жахливіші речі всередині, ніж назовні".
І тоді я написала собі нотатку внизу:
"Запам'ятай це".
Я впевнена, що намагалась тоді підбадьорити себе вийти на вулицю і пізнавати Лондон,
але я пропустила послання про потребу почати пізнавати та приймати себе.
Усі ці роки я не усвідомлювала,
що найбільшими перешкодами, які мені доводилось долати,
були мої власні страхи та невпевненість.
Я вірю, що глянувши у вічі своїм внутрішнім страхам, я зможу змінити зовнішню реальність.
Сьогодні я зробила вибір
відкрити частину себе, яку я так довго приховувала.
Сподіваюся, що це означає, що я більше ніколи не ховатимусь,
і надіюся, що заговоривши сьогодні, я можу зробити щось для зміни,
та допомогти тим, хто почувається іншим, бути самими собою та більше повноцінними,
як у професійному, так і особистому житті.
Дякую.
(Оплески)