כשהייתי צעירה, התגאתי בעצמי כלא קונפורמיסטית
במדינה השמרנית האמריקאית בה חייתי, קנזס.
לא הלכתי אחרי ההמונים.
לא פחדתי לנסות אופנות ביגוד מוזרות או תספורות.
דיברתי בחופשיות והייתי חברתית מאוד.
אפילו התמונות האלו והגלויות של הסימסטר בלונדון לפני 16 שנים
מראות שבברור לא היה לי אכפת אם נתפסתי כמוזרה או שונה.
(צחוק)
אבל באותה שנה שהייתי בלונדון לפני 16 שנה,
הבנתי משהו על עצמי שלמעשה היה מעט יחודי,
וזה שינה הכל.
הפכתי להפך ממי שחשבתי שהייתי פעם.
נשארתי בחדרי במקום להתחבר.
הפסקתי להשתתף במועדונים ובפעילויות מנהיגותיות.
לא רציתי להתבלט בקהל יותר.
אמרתי לעצמי שזה היה בגלל שגדלתי והתבגרתי,
לא שפתאום חיפשתי קבלה.
תמיד הנחתי שהייתי חסינה לצורך קבלה.
אחרי הכל, הייתי מעט לא רגילה.
אבל אני מבינה עכשיו
שברגע שהבנתי שמשהו היה שונה בי
היה אותו הרגע שהתחלתי להתאים את עצמי ולהתחבא.
התחבאות היא מנהג מתקדם,
וברגע שאתם מתחילים להתחבא,
זה הופך לקשה יותר ויותר להתקדם ולדבר.
למעשה, אפילו עכשיו,
כשדיברתי עם אנשים על נושא ההרצאה הזו,
המצאתי סיפור כיסוי
ואפילו החבאתי את האמת על הרצאת TED שלי.
אז זה מתאים ומפחיד
שחזרתי לעיר שלי אחרי 16 שנים
ובחרתי בבמה הזו כדי להפסיק סוף סוף להתחבא.
ממה התחבאתי 16 שנים?
אני לסבית.
(מחיאות כפיים)
תודה לכם.
נאבקתי להגיד את המילים האלו,
מפני שלא רציתי להיות מוגדרת על ידן.
כל פעם שחשבתי על לצאת בעבר,
חשבתי לעצמי, אבל אני רק רוצה להיות ידועה כמורגנה,
יחודית כמורגנה,
אבל לא "החברה הלסבית שלי מורגנה," או "החברה הלסבית שלי לעבודה מורגנה."
רק מורגנה.
לאלה מכם מאזורים עירונים גדולים,
זה אולי לא נראה לכם כמו עניין גדול.
זה אולי נראה מוזר שהדחקתי את האמת
והחבאתי את זה כל כך הרבה זמן.
אבל הייתי משותקת על ידי הפחד שלי של לא להיות מקובלת.
ואני לא לבד כמובן.
סקר של דלוייט מ 2013 מצא שמספר גדול במפתיע של אנשים
מחביאים פנים של הזהות שלהם.
מכל העובדים שהם סקרו,
61 אחוז דיווחו שהם משנים פן אחד בהתנהגות שלהם או המראה שלהם
כדי להתאים לעבודה.
מכל העובדים ההומואים והלסביות והביסקסואלים,
83 אחוז הודו ששינו כמה פנים מעצמם
כך שהם לא יופיעו בעבודה כ"יותר מדי הומואים."
המחקר מצא שאפילו בחברות
עם מדיניות מגוונת ותוכניות הכללה,
עובדים מתקשים להיות עצמם בעבודה
מפני שהם מאמינים שלהיות כמו כולם זה קריטי
להתקדמות העתידית שלהם בקריירה.
ובעוד הייתי מופתעת שכל כך הרבה אנשים ממש כמוני
בזבזו כל כך הרבה אנרגיה בניסיון להסתיר את הזהות שלהם,
פחדתי כשגיליתי שלשתיקה שלי
יש השלכות של חיים ומוות והשלכות חברתיות ארוכות טווח.
שתים עשרה שנים:
הזמן בו תוחלת החיים מתקצרת
להומואים, לסביות וביסקסואלים בקהילות עם התנגדות גדולה להומואים
יחסית לתוחלת החיים בקהילות מקבלות.
שתים עשרה שנים של הפחתת תוחלת חיים.
כשקראתי את זה במגזין אדבוקט השנה,
הבנתי שאני לא יכולה יותר להרשות לעצמי להשאר בשקט.
ההשפעות של לחץ אישי וסטיגמות חברתיות הן שילוב קטלני.
המחקר מצא שלהומואים בקהילות שלא מקבלות הומואים
היו סיכויים גדולים יותר למחלות לב, אלימות והתאבדות.
מה שחשבתי פעם שהיה עניין לגמרי אישי
הבנתי שיש לו אפקט גל
שהמשיך לתוך מקום העבודה והחוצה לקהילה
לכל סיפור כמו שלי.
הבחירה שלי להתחבא ולא לחלוק מי אני באמת
אלי תרמה בלי כוונה לאותה סביבה בדיוק
ולאותה אטמוספירה של אפליה.
תמיד אמרתי לעצמי שאין סיבה לחלוק את היותי לסבית,
אבל הרעיון שלשתיקה שלי היו תוצאות חברתיות
באמת הביאה אותי הביתה השנה כשפיספסתי את ההזדמנות
לשנות את האטמוספירה של האפליה במדינת הולדתי קנזס.
בפברואר, בית הנבחרים של קנזס העלה חוק להצבעה
שהיה מאפשר למעשה לעסקים
להתשמש בחרויות דתיות כסיבה לשלול מהומואים שרות.
לחברה לעבודה לשעבר וחברה שלי
יש אב שמשרת בבית הנבחרים של קנזס.
הוא הצביע לטובת החוק,
לטובת חוק שייאפשר לעסקים לא לתת לי שרות.
איך החברה שלי מרגישה
בנוגע ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים, קווירים ואנשים לא בטוחים?
איך אביה מרגיש?
אני לא יודעת, מפני שמעולם לא הייתי כנה איתם בנוגע למי אני.
וזה מערער אותי מבפנים.
ואם הייתי מספרת לה את הסיפור לפני שנים?
האם היא היתה יכולה להגיד לאביה על החוויה שלי?
האם הייתי בעצם יכולה לעזור לשנות את ההצבעה הזו?
אני לעולם לא אדע,
וזה גרם לי להבין שלא עשיתי כלום
כדי לנסות לעשות שינוי.
כמה אירוני שאני עובדת במשאבי אנוש,
מקצוע שעובד לקבל,
לחבר ולעודד את ההתפתחות של עובדים,
מקצוע שטוען שהגיוון בחברה
צריך להשתקף במקום העבודה,
ועדיין לא עשיתי כלום כדי לטעון עבור גיוון.
כשהגעתי לחברה הזו לפני שנה,
חשבתי לעצמי, לחברה הזו יש מדיניות נגד אפליה
שמגינה על הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.
המחוייבות שלהם לגיוון מתבטאת דרך תוכנית ההכללה הגלובלית שלהם.
כשאני אעבור בדלתות של החברה, אני לבסוף אצא.
אבל לא יצאתי.
במקום לנצל את ההזדמנות,
לא עשיתי כלום.
(מחיאות כפיים)
כשעברתי על האלבום מלונדון וספר גזירים
מהסימסטר שלי בלונדון לפני 16 שנים,
מצאתי את הציטוט המותאם הזה מספר של טוני מוריסון, "גן עדן."
"יש יותר דברים מפחידים בפנים מאשר בחוץ."
ואז כתבתי פתק לעצמי בתחתית:
"תזכרי את זה."
אני בטוחה שניסיתי לעודד את עצמי לצאת ולחקור את לונדון,
אבל המסר שפיספסתי היה הצורך לחקור ולקבל את עצמי.
מה שלא הבנתי בכל השנים האלה לאחר מכן
זה שהמכשול הכי גדול שאני אצטרך להתגבר עליו אי פעם
הם הפחדים שלי וחוסר הביטחון,
אני מאמינה שעל ידי התמודדות עם הפחדים שלי מבפנים, אהיה מסוגלת לשנות את המציאות בחוץ.
עשיתי בחירה היום
לחשוף חלק מעצמי שהחבאתי יותר מדי זמן.
אני מקווה שזה אומר שאני לעולם לא אצטרך להתחבא יותר,
ואני מקווה שביציאה שלי היום, אני אוכל לעשות משהו לשנות את המידע
וגם לעזור לאחרים שמרגישים שונה להיות יותר עצמם ויותר מוגשמים
גם בחיים המקצועיים וגם באישיים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)