Își fac temele la timp.
Scriu frumos.
Au camera curată.
Adesea sunt cam timizi, vor să-și ajute părinții.
Folosesc frânele când coboară cu bicicleta.
Fiindcă aparent nu cauzează probleme,
asumăm că totul e în regulă cu copiii buni.
Ei nu dau bătăi de cap,
spre deosebire de copiii care fac graffiti.
Oamenii își închipuie că copiii buni sunt în regulă
deoarece întâlnesc toate așteptările.
Bineînțeles, tocmai asta e problema.
Frământările secrete și viitoarele probleme
ale copiilor buni
încep cu o nevoie internă de cumințenie excesivă.
Copilul bun nu e bun de la sine, ci pentru că nu poate fi altfel.
Sunt copii buni pentru că nu au altă opțiune.
Cumințenia lor e mai degrabă o necesitate decât o alegere.
Mulți copii sunt buni din dragoste pentru un părinte deprimat,
care exprimă că n-ar putea face față altor probleme sau dificultăți.
Sau poate sunt buni ca să îmbuneze un părinte nervos și violent
care ar putea deveni înfricoșător la orice comportament mai puțin perfect.
Dar suprimarea emoțiilor provocatoare,
deși îi face cuminți pe termen scurt,
adună multe probleme pe termen lung.
Învățătorii și părinții ar trebui să observe semne de politețe exagerată
și s-o trateze ca pe un mare pericol, cum e de fapt.
Copilul bun ține prea multe secrete
și devine un comunicator rezervat de lucruri triviale, dar importante.
Copiii buni spun cuvinte frumoase,
sunt experți în a satisface așteptările publicului lor,
dar adevăratele lor gânduri și dorințe rămân ascunse,
ceea ce generează mai apoi simptome psihosomatice,
frământări, accese de furie și amărăciune.
Problema copilului bun e că n-are experiența
ca alte persoane să-i tolereze partea rea.
A pierdut un privilegiu vital, acordat copilului sănătos,
anume dreptul de a-și arăta invidia, lăcomia, egoismul
și totuși să fie tolerat și iubit.
Tipic, o persoană bună are probleme cu sexul.
Ca și copil, a fost lăudat pentru că era pur și inocent,
dar când devine adult, ca noi toți, descoperă extazul sexului,
ce poate fi atractiv de pervers și palpitant de dezgustător.
Dar asta poate fi în contradicție cu ideea sa de comportament ideal.
Ca reacție, își poate nega dorințele sau detașa de corpul său
sau poate ceda dorințelor, dar în mod disproporționat,
destructiv pentru alte părți ale vieții,
ceea ce-l lasă dezgustat și înspăimântat.
Adultul bun are probleme și la muncă.
Ca și copil, a urmat regulile, n-a cauzat probleme
și a avut grijă să nu deranjeze pe nimeni.
Dar ca adult, dacă urmezi regulile nu vei ajunge prea departe.
Aproape orice e interesant sau important va fi contrazis.
O idee genială aproape sigur îi va dezamăgi pe unii,
totuși poate merită păstrată.
Copilul bun e condamnat la o carieră mediocră
și la mulțumirea sterilă a altora.
A fi adult cu adevărat implică o relație sinceră și netemătoare
cu propriile părți întunecate,
complexități și ambiții.
Implică acceptarea faptului că nu tot ce ne face fericiți
îi va mulțumi pe alții
sau va fi lăudat de societate,
dar că totuși merită să investim în asta.
Dorința de a fi bun e printre cele mai frumoase lucruri din lume.
Dar pentru a avea o viață bună cu adevărat
uneori va trebui să fim,
după standardul copilului bun,
în mod constructiv și îndrăzneț... răi.