לאחרונה, טסתי מעל קהל
של אלפי אנשים בברזיל
וניגנתי מוזיקה של גיאורג פרידריך הנדל.
נסעתי גם ברחובות אמסטרדם,
שוב מנגנת מוזיקה של אותו מלחין.
בואו נביט.
(מוזיקה: אלגרו מאת גיאורג פרידריך הנדל. מבוצע על ידי דריה ון דן ברקן.)
(סרטון) דריה ון דן ברקן: אני גרה בקומה השלישית,
(בהולנדית) אני גרה שם בפינה.
אני למעשה גרה שם, מעבר לפינה.
ואתם באמת מוזמנים.
איש: (בהולנדית) זה נשמע כמו כיף? ילד: (בהולנדית) כן!
[(בהולנדית) "קונצרט בית הנדל"]
(מחיאות כפיים)
דריה ון דן ברקן: כל זה היה חוויה
אמיתית וקסומה ממאות סיבות.
עכשיו אתם אולי שואלים, למה עשיתי את הדברים האלה?
הם לא באמת מאפיינים את חיי היומיום של מוזיקאים.
ובכן, עשיתי את זה בגלל שהתאהבתי במוזיקה
ורצית לחלוק אותה עם הרבה אנשים
ככל האפשר.
זה התחיל לפני כמה שנים.
ישבתי בבית על הספה עם שפעת
ושוטטתי באינטרנט קצת,
ומצאתי שהנדל כתב יצירות
לקלידים.
ובכן, הופתעתי. לא ידעתי את זה.
אז הורדתי את התווים והתחלתי לנגן.
ומה שקרה היה
שנכנסתי למצב של
פליאה טהורה ובלתי-משוחדת.
זו היתה חוויה
של יראת כבוד עצומה מהמוזיקה,
ולא הרגשתי ככה הרבה זמן.
אולי יהיה לכם קל יותר להתחבר לזה אם תשמעו את זה.
היצירה הראשונה שניגנתי
התחילה כך.
(מוזיקה)
ובכן, זה נשמע מאוד מלנכולי, נכון?
והפכתי את הדף ומה שבא בהמשך
היה זה.
(מוזיקה)
ובכן, זה נשמע מאוד נמרץ, לא?
אז תוך כמה דקות,
והיצירה עדיין אפילו לא הסתיימה,
חוויתי שני מאפיינים מנוגדים:
מלנכוליה יפיפיה ואנרגיה טהורה.
ובעיני אלה
שני רגשות אנושיים חיוניים.
וטוהר המוזיקה גורם לכם לשמוע אותה
באפקטיביות רבה.
עשיתי הרבה קונצרטים לילדים
בגילאי שבע ושמונה,
ומה שניגנתי, בין אם זה היה באך, בטהובן,
אפילו שטוקהאוזן,
או מוזיקת ג'אז,
הם היו פתוחים לשמוע אותה,
באמת מוכנים להאזין,
ונוח להם לעשות את זה.
וכשכיתות מגיעות
עם ילדים שמבוגרים רק בכמה שנים,
11,12, הרגשתי שלפעמים אני כבר מתקשה
להגיע אליהם ככה.
המורכבות של המוזיקה הופכת לבעיה,
ולמעשה הדעות של אחרים --
הורים, חברים, מדיה -- הם מתחילים להשפיע.
אבל הצעירים, הם לא מטילים ספק
בדעה של עצמם.
הם במצב קבוע של פליאה.
ואני מאמינה בחוזקה שאנחנו יכולים להמשיך להאזין
כמו בני השבע הצעירים האלה,
אפילו כשגדלים.
ולכן ניגנתי
לא רק באולמות קונצרטים
אלא גם ברחובות, ברשת, באוויר:
כדי להרגיש את מצב הפליאה הזה,
באמת להאזין,
ולהאזין בלי דעות קדומות.
והייתי רוצה להזמין אתכם
לעשות את זה עכשיו.
(מוזיקה: צ'קונה בסול מז'ור, מאת גיאורג פרידריך הנדל. בביצוע דריה ון דן ברקן.)
(מחיאות כפיים)
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)