Sincer vorbind, cerul privit din oraş este plictisitor.
Dacă priveşti peticele întunecate dintre clădiri,
poate vei reuși să vezi Carul Mare,
sau, poate, Centura lui Orion.
Stai puțin.
Priveşte din nou acel petic întunecat și ține degetul mare în sus.
Câte stele crezi că sunt în spatele lui?
Zece, douăzeci? Mai încearcă.
Dacă ai privi acea bucată de cer de mărimea unei unghii
cu telescopul spaţial Hubble,
în loc de puncte de lumină, ai vedea pete întregi.
Acestea nu sunt stele.
Sunt galaxii, ca și Calea Lactee a noastră.
Oraşe de miliarde de stele,
şi mai mult de o mie dintre ele sunt ascunse în spatele degetului tău mare.
Universul este mai mare decât îl poţi vedea din oraş
şi chiar mai mare decât cerul înstelat pe care-l poţi vedea la ţară.
Acesta este Universul aşa cum îl văd astrofizicienii,
cu mai multe stele decât toate firele de nisip de pe Pământ.
Privind stelele noaptea,
ai luat parte la cea mai veche ştiinţă din istoria umanităţii.
Studierea cerului este mai veche
decât navigarea, agricultura, poate chiar decât limbajul.
Totuşi, spre deosebire de alte ştiinţe, astronomia este pur observaţională.
Nu putem controla din laborator parametrii experimentelor noastre.
Cea mai bună tehnologie a noastră poate trimite omul pe Lună
şi sonde la marginea sistemului nostru solar.
Dar aceste distanţe sunt neglijabil de mici
comparativ cu distanțele imense dintre stele.
Deci cum putem ști atât de mult despre alte galaxii,
din ce sunt făcute, câte sunt, sau dacă chiar sunt acolo?
Ei bine, putem începe cu primul lucru pe care-l vedem pe cer noaptea: stelele.
Vrem să ştim proprietăţile lor.
Din ce sunt făcute? Cât de fierbinţi sunt? Cât de masive? Ce vârstă au?
Cât de departe sunt de Pământ?
Şi, credeţi sau nu,
putem afla toate astea doar de la lumina care stăluceşte pe cer.
Putem descifra un fel de mesaj stelar transformând lumina stelei în curcubeu.
Când vezi un curcubeu pe Pământ,
vezi, de fapt, lumina de la Soare,
dispersată prin picături de apă din atmosferă
în toate lungimile de undă care o formează.
Studiem lumina de la alte stele,
putem crea curcubee la cerere fără să folosim picături de apă,
ci anumite instrumente care dispersează lumina.
Când privim lumina dispersată a Soarelui nostru,
vedem ceva ciudat: linii întunecate în curcubeul nostru.
Aceste linii sunt amprenta caracteristică atomilor.
Fiecare tip de atom din atmosfera solară absoarbe lumină cu anumite lungimi de undă
şi cantitatea absorbită depinde de numărul existent de atomi de acest fel.
Deci observând cât de multă lumină lipseşte la anumite lungimi de undă,
putem afla nu doar ce elemente sunt în atmosfera Soarelui,
ci şi concentraţia lor.
Aceeaşi idee poate fi aplicată și studiului altor stele.
Fă un curcubeu spectral, vezi ce lipseşte
şi îţi dai seama ce elemente sunt prezente.
Bingo. Acum ştim din ce sunt făcute stelele.
Dar nu ne limităm la lungimile de undă pe care le percep ochii noştri.
Gândiţi-vă la undele radio.
Da, ele vă pot aduce Top 100 Billboard în maşină,
dar ele pot și să călătorească aproape nestingherite prin spaţiu.
Pentru că au „călătorit” atât,
undele radio ne pot spune istoria începutului Universului,
de la doar câteva mii de ani de la Big Bang.
Putem studia lumina infraroşie, emisă de obiectele mai reci,
precum gazele sau norii de praf din spaţiu,
şi lumina ultravioletă de la stelele fierbinţi abia „născute” din aceşti nori.
Studiul diferitelor lungimi de undă ne oferă nu numai
o imagine mai completă a unui singur obiect,
ci şi diferite imagini ale Universului.
De aceea, astrofizicienii folosesc diferite tipuri de telescop
acoperind spectrul de la infraroşu la ultraviolet şi la razele X,
de la antene radio gigantice la oglinzi de argint imense și la sateliţi,
detectând lumina care altfel ar fi blocată de atmosfera Pământului.
Astrofizicienii văd nu doar
miliardele de stele din miliardele de galaxii din Univers.
Ei le aud, le simt şi le detectează în multe moduri,
fiecare revelând o altă poveste.
Dar totul începe cu lumina, cea pe care o vedem şi cea pe care nu o vedem.
Vreți să ştiți secretele Universului?
Mergeți pe urma luminii.