29. jun 2016.
Draga braćo sugrađani,
pišem vam danas,
vama koji ste izgubili u ovoj eri.
U ovom trenutku u našim običnim životima,
kad je svet pun razdora
i pakosti
i straha,
adresiram ovo pismo
jednostavno na vas,
iako i vi i ja znamo
da je mnogo vas iza ovog "vi",
i mnogo je nas iza ovog "ja".
Pišem vam jer me trenutno
ovaj zajednički uzdrmani svet plaši.
Zaključujem da plaši i vas.
Neki od naših strahova, verujem,
zajednički su.
Međutim, uglavnom se izgleda plašimo jedni drugih.
Vi se plašite sveta u kom ja želim da živim,
a ja se zauzvrat plašim vaših vizija.
Je li vam poznat onaj osećaj koji imate kad znate da stiže oluja
pre oluje?
Da li ga i vi sad osećate,
braćo sugrađani?
Ta nelagodnost i briga
koja neke, koji su toga svesni,
podseća na 1930-e?
Možda i ne osećate
jer naši strahovi jednih od drugih
nisu usklađeni.
U ovoj rundi, osećam da su vaši strahovi od mene,
od sveta za koji insistiram da je odgovarajući za nas oboje,
su se sakupili u ovoj generaciji.
Potrebno je bilo vreme da vaši strahovi pokrenu moje,
naročito jer u početku
nikad nisam mislio da ću morati da vas se plašim.
Čuo bih vas,
ali nisam slušao,
sve ove godine dok ste govorili da ovaj divni novi svet
vama nije divan,
mnogima od vas
širom industrijskog sveta;
da je otvoren, tečan svet kojim sam se naslađivao,
u kom ljudi i dobra i tehnologija slobodno teku,
idu gde im je volja, globalno,
za vas nije značio emancipaciju.
Hodao sam kroz vaše gradove
i, gledajući nisam uspeo da vidim.
Primetio sam u Stivenvilu u Teksasu
da gradskim trgom dominiraju
advokatske kancelarije, jedna za drugom,
zbog svih tih ljudi koji su čas unutar, čas van zatvora.
Primetio sam opustele prodavnice u Vagneru u Južnoj Dakoti
i hol u kom se okupljaju veterani iz prekograničnih ratova
kako se drži kao pogrda
snu zajednice da opstane.
Primetio sam
u supermarketu Vol-Mart u Lankasteru u Pensilvaniji
da suviše ljudi u svojim 20-im i 30-im
izgledaju kao da ih decenija ili dve dele od smrti,
sa isflekanom, upaljenom kožom
i istanjenom, iskrzanom kosom
i potamnelim, izjedenim zubima
i izgubljenošću u očima.
Primetio sam da mladi ljudi koje sam sretao u Parizu,
Firenci, Barseloni,
imaju diplome, ali ne i gde da ih primene,
kako žive od pripravničkog debelo u svojim 30-im,
životi su im presečeni u uzletu
zbog ekonomje koja stvara bogatstvo,
samo ne i poslove.
Primetio sam vesti o tim delovima Londona koji postaju četvrti duhova,
u kojima globalno superbogati pretvaraju sumnjiv novac u prazne stanove
i cenama proteruju doživotne stanovnike grada, mlade parove koji počinju,
iz njihovih domova.
I čuo sam da se tkanje vašeg života
cepa.
Nekad ste mogli da računate na posao,
a sad više ne.
Nekad ste mogli da odgajate svoju decu
i da imate garanciju da će se ona popeti
malo više u životu od vas,
a sad više ne.
Nekad ste pronalazili dostojanstvo u svom poslu, a sada više ne.
Nekad je bilo uobičajeno za ljude poput vas da posedujete dom,
a sada više ne.
Ne mogu da kažem
da nisam znao sve ovo,
ali pažnju mi je odvuklo
građenje budućnosti u kojoj ćemo moći da živimo na Marsu,
čak i dok ste se mučili ovde na Zemlji.
Pažnju mi je odvuklo
izumljavanje besmrtnosti,
čak i dok je većina vas živela kraće živote nego što su vaši roditelji.
Sve ovo sam čuo, ali nisam slušao.
Gledao sam,
ali nisam video.
Čitao sam, nisam razumeo.
Obratio sam pažnju
tek kad ste počeli da glasate i da vičete
i kad su vaše glasanje i vika, kad je njihov sadržaj
postao pretnja za mene.
Slušao sam tek kad biste prišli razbijajućim kontinentalnim savezima
i kad ste birali vulgarne demagoge.
Tek tad je vaš bol postao nešto
što me zanima.
Znam da je osećanje uvređenosti
često prolog za bavljenje uvredom.
Sad se pitam
da li biste bili manje željni da se time bavite,
da sam bio uz vas
kad ste to jedva osećali.
Pitam se
zašto tada nisam bio uz vas.
Jedan od razloga je taj što su me očarali
gurui promene,
postao sam vernik religije novina zarad novine,
i globalizacije i otvorenih granica
i šarenolike različitosti.
Čim je promena postala moja sveobuhvatna vera,
mogao sam da oslepim.
Mogao sam da ne vidim posledice promene.
Mogao sam da previdim značaj
korena, tradicija, rituala, stabilnosti -
i pripadanja.
I što sam postajao više fundamentalista
u svom obožavanju promene i otvorenosti,
više sam vas terao ka drugom polaritetu,
da prionete,
da se zamrznete,
zatvorite,
da pripadate.
Sad uviđam, kako ranije nisam,
da nemanje odgovarajuće kože ili odgovarajućeg organa
nije jedini vid hendikepa.
Tu je finiji, povučeniji hendikep
u posedovanju tih privilegovanih osobina,
a da se ipak osećate kako vam istorija izmiče;
da dok je prošlost bila gostoprimljiva prema ljudima poput vas,
budućnost će da bude gostoljubljivija
prema drugima;
da svet postaje sve više stran,
svakim danom sve manje vaš.
Neću ni za tren da se složim kako stare privilegije ne bi trebalo da iščeznu.
Treba što pre da iščeznu.
Na vama je da naučite da živite u novom veku u kom
nema bonusa zato što ste došli s odgovarajućom kožom i organima.
Ako, i kad vaš bes preraste u mržnju,
molim vas, znajte da nema mesta za to u našem zajedničkom domu.
Ali priznaću, braćo sugrađani,
da sam umanjio značaj tereta nošenja sa gubitkom statusa.
Zaboravio sam
da ono što je društveno nužno, može da bude i lično naporno.
Slično se desilo
s ekonomijom koju vi i ja delimo.
Baš kao što ne mogu i ne želim
da vratim vreme jednakosti i raznolikosti,
pa ipak moram da razumem
osećaj gubitka koji mogu da probude,
isto tako odbijam, i ne bih mogao ni kad bih želeo
da vratim vreme na sve upleteniji, međuzavisni svet
i na izume koji ne prestaju da se prave.
Ipak, moram da razumem vaše iskustvo svega ovoga.
Godinama mi govorite da vaše iskustvo svega ovoga
nije tako dobro kao što moje teorije predviđaju.
Ipak, pre nego što biste dovršili žalbenu rečenicu
o tegobama života s nepredvidljivim radnim vremenom, nestalnom platom,
iščezlim prilikama,
o mukama jer morate da ostavite svoju decu u celodnevnom boravku
da biste stigli na smenu u tri ujutru,
ja bih vam uzvratio - pre nego uspete i da dovršite rečenicu -
dogmom
o tome kako je zapravo to što proživljavate fleksibilnost
i sloboda.
Jezik je jedina stvar koju zaista delimo
i ja sam ponekad koristio ovo zajedničko nasleđe
da pomutim
i zanemarim
i da opravdam samog sebe;
da prepakujem ono što je dobro za mene
kao nešto što se čini dobrim za nas oboje,
razbacujući se terminima, poput "zajedničke ekonomije",
i "raskola",
i "globalnog snabdevanja".
Sad vidim da ono što sam zaista radio,
ponekad,
je jeftino kupovanje vašeg bola,
njegovo doterivanje
i pokušaj da vam ga ponovo prodam
kao slobodu.
Želeo sam da verujem i želeo sam da vi verujete
da je sistem koji je bio dobar za mene,
zbog koga je moj život bivao sve besprekorniji,
je takođe najbolji sistem za vas.
Gledao sam vas sa visine
sa zamišlju da glasate protiv ličnih ekonomskih interesa -
da glasate protiv ličnih interesa,
kao da ja znam vaše interese.
To prosto moj dogmatični ekonomizam govori.
Imam slabost
da tretiram ljudski ekonomski interes kao njihov jedini interes,
ignorišući stvari, poput pripadnosti i ponosa
i žudnje za slanjem poruke onima koji vas ignorišu.
Dakle, tu smo,
u zastrašujućem, ali ne i neobjašnjivom trenu
demagogije, sloma,
ksenofobije, prezira i straha.
I brinem se za nas oboje, ako nastavimo ovim putem,
gde ja ne slušam,
vi se osećate nesaslušano,
vi vičete da bih vas poslušao.
Brinem da kad sve nas zavedu vizije budućnosti
koje ne ostavljaju prostora drugima.
Ako se ovo nastavi,
ako se ovo nastavi,
može doći do krvoprolića.
Već imamo nagoveštaje toga
svakodnevno u novinama.
Može doći do masovnih hapšenja, racija,
deportacija, kampova, secesije.
I ne, ne mislim da preterujem.
Može čak da dođe i do priče o ratu
na mestima koja su bila ubeđena da su završila s tim.
Uvek ima nade za iskupljenjem.
Ali neće to biti jeftino, plitko iskupljenje
koje proizlazi iz blebetanja kako smo svi u ovome zajedno.
Biće potrebno više.
Biće potrebno da priznamo da su nas obostrani izbori doveli tu.
Stvorili smo sopstvene "druge".
Kao roditelji, kao komšije, kao građani,
ponekad svedočimo, a ponekad ignorišemo
postojanje jedni drugih.
Niste rođeni osvetoljubivi.
Imam neku ulogu
u bilo kakvoj žeđi za osvetom koju sad osećate,
a ta me žeđ sad mami
da pravim sve razrađenije begove
iz našeg zajedničkog života,
iz škola i komšiluka
i aerodroma i zabavnih parkova
koje smo nekad delili.
Suočeni smo znači
s problemom ne tih velikih bezličnih sila.
Suočeni smo s problemo vašeg i mog odnosa.
Izabrali smo načine na koje ćemo se odnositi jedni prema drugima
koji su nas doveli tu.
Možemo da izaberemo načine odnošenja
koji će nas izvući iz ovoga.
Ali moramo se rešiti nekih stvari,
braćo sugrađani,
počevši s našim dragocenim vizijama stvarnosti.
Zamislite kad biste napustili fantazije
o društvima očišćenim od ovih ili onih ljudi.
Zamislite kad bih napustio naviku
spašavanja sveta vama iza leđa,
od razmatranja budućnosti
vašeg rada,
vaše hrane,
vaših škola,
na mestima gde ne biste prošli mimo obezbeđenja.
Možemo ovo postići samo ako prvo priznamo
da smo zapostavili jedni druge.
Ako još ima nade za okupljanjem
u ovom zloslutnom času,
u ovome je.
Predugo smo
jurili razne bleštave snove
po ceni privrženosti temeljnom snu o zajedništvu,
o snu u kom čuvamo jedni druge,
u kom oslobađamo čudnovatost jedni drugih,
u kom hodamo kroz istoriju zajedno.
Možemo se usuditi da se obavežemo snu o zajedništvu
kao nečemu što je važnije od bilo kakvog bleštavila.
Usudimo se.
Iskreno vaš,
brat sugrađanin.
(Aplauz)