Școala de arhitectură la care am studiat acum 30 de ani
se întâmpla să fie vizavi de minunata galerie de artă
proiectată de marele arhitect Louis Khan.
Iubeam acea clădire și o vizitam adesea.
Într-o zi,
am văzut cum paznicul își trecea mâna peste zidul de beton.
Și felul în care a făcut-o,
expresia de pe fața lui -
ceva m-a impresionat.
Am văzut cum paznicul era emoționat de clădire
și că arhitectura are capacitatea
de a te emoționa.
Puteam să văd asta, și îmi amintesc că m-am gândit:
,,Uau! Cum face arhitectura așa ceva?''
La școală învățam să proiectez, dar asta - asta era o reacție din inimă.
Și m-a impresionat profund.
Știi, aspiri la frumusețe,
la senzualitate, la atmosferă, la răspuns emoțional.
Acesta este tărâmul inefabilului
și al nemărginirii.
Și pentru asta trăiești:
o șansă de a încerca.
În 2003 s-a lansat o cerere deschisă de proiecte
pentru Templul Bahá'í din America de Sud.
Acesta era primul templu din toată America de Sud.
Este un templu continental,
o imensă piatră de hotar pentru comunitatea Bahá'í,
fiindcă acesta ar fi ultimul templu continental
și ar deschide poarta către construcția de temple naționale și locale
în toată lumea.
Și descrierea era înșelător de simplă
și unică în analele religiei:
o cameră circulară, nouă laturi, nouă intrări, nouă căi,
care să-ți permită să vii la templu din toate direcțiile,
nouă simbolizând deplinătatea,
perfecțiunea.
Fără strană, fără predici,
fiindcă nu există cler în credința Bahá'í.
Și într-o lume care înalță ziduri,
proiectul trebuia să exprime
exact opusul.
Trebuia să fie deschis, primitor
pentru oameni de toate credințele, din toate mediile sociale și profesionale,
sau fără nicio credință;
o nouă formă de spațiu sacru
fără un tipar
sau modele după care să desenezi.
Era ca și cum ai proiecta una din primele biserici ale Creștinismului
sau una din primele moschei ale Islamului.
Noi trăim într-o lume seculară.
Cum proiectezi astăzi spațiul sacru?
Și cum definești astăzi ce este sacru?
Am dat peste acest frumos citat din scrierile Bahá'í despre rugăciune.
Spune că dacă te rogi
și dacă rugăciunea îți este ascultată - ceea ce e deja foarte interesant -
atunci stâlpii inimii tale vor deveni strălucitori.
Mi-a plăcut această idee de lăuntric și de exterior,
ca atunci când vezi pe cineva și spui: ,,Această persoană radiază."
Și m-am gândit: ,,Doamne, cum am putea să facem ceva
arhitectural din asta,
unde tu creezi o clădire
și ea devine vie prin lumină?
Ca alabastrul, dacă îl săruți cu lumină, devine viu.
Și am desenat această schiță,
ceva cu două straturi, translucid,
cu o structură la interior care capturează lumina.
Poate o formă pură, o singură formă de emanație
pe care ți-o poți imagina
ar fi toată un dom
și tot ceea ce continuam să facem arăta prea mult ca un ou.
(Râsete)
O picătură.
Mai căutați.
Știți cu toții această căutare nebună, care te acaparează în procesul ei,
și trăiești pentru surprize.
Îmi amintesc cum, accidental,
am văzut acest filmuleț cu o plantă mișcându-se în lumină,
și m-a făcut să mă gândesc la mișcare,
la căutare,
această idee că templul ar fi putut căuta,
ca această căutare a divinului.
Vă puteți imagina de asemenea
că mișcarea circulară poate însemna mișcare și încremenire,
precum cosmosul,
ceva ce vezi în multe locuri.
(Râsete)
Dar rotația nu era de ajuns,
fiindcă aveam nevoie de o formă.
În scrierile Bahá'í, se vorbește despre temple
ca fiind atât de perfecte cât este omenește posibil,
și ne tot gândeam, ei bine, ce este perfecțiunea?
Îmi amintesc că m-am poticnit la imaginea acestui coș japonez
și m-am gândit că noțiunile occidentale despre perfecțiune trebuie contestate,
că silueta minunată a acestui coș, această fragilitate,
și faptul că are această gropiță pe care ne-o putem imagina ca fiind un umăr
sau niște pomeți,
și acest tip de formă organică.
Și astfel am desenat și am făcut modele,
aceste linii care se unesc în vârf,
linii moi,
care au devenit ca niște falduri,
și văluri translucide care se pliază,
și nu doar ideea de pliere, ci de înfășurare -
vă amintiți de acea plantă și de felul ei de a căuta.
Aceasta a început să devină o formă interesantă,
sculptând baza, făcând intrările.
Și am ajuns la aceasta.
Acesta este templul cu două straturi,
nouă văluri luminoase,
lumină încorporată,
linii curgătoare
ca faldurile luminiscente.
au fost primite 180 de oferte din 80 de țări
și a fost selectată aceasta.
Așa că am trecut la etapa următoare a construcției.
Oferta noastră era alabastrul.
Dar alabastrul era prea moale,
și noi am experimentat, am testat multe materiale,
încercând să ne gândim cum am putea obține acest tip de strălucire,
și am ajuns la borosilicat.
Iar sticla borosilicat, cum știți, este foarte solidă,
iar dacă spargi borosilicatul și îl amesteci
la temperatura potrivită,
am ajuns la acest material nou,
această sticlă turnată care ne-a luat cam doi ani să o obținem.
Și avea exact calitatea care ne plăcea,
această idee de lumină încorporată,
dar pe interior, voiam ceva cu o lumină blândă,
ca dublura unui sacou.
În exterior ai protecție, dar pe interior îl atingi.
Așa că am găsit acest mic filon într-o carieră imensă din Portugalia
cu această piatră minunată,
pe care proprietarul o păstrase timp de șapte generații în familia lui,
așteptând proiectul potrivit, dacă puteți crede una ca asta.
Uitați-vă la acest material, ce frumos este.
Și la felul cum se luminează; are această calitate translucidă.
Aici îi vedeți structura.
Lasă lumina să pătrundă.
Uitându-ne în jos,
cele nouă aripi sunt legate structural,
dar puternice ca simbol,
un măreț simbol al unității:
geometrie pură, un cerc perfect,
30 de metri în secțiune și în plan,
perfect simetric,
ca ideea de sacralitate și geometrie.
Și aici vedeți construcția crescând,
2000 de noduri de oțel,
9000 de piese de oțel,
7800 de bucăți de piatră,
10000 de bucăți de sticlă turnată, toate formele individuale,
întreaga superstructură descrisă,
construită, fabricată cu tehnologie aerospațială,
prefabricată mașină cu mașină,
robotic,
un uriaș efort de echipă, vă închipuiți,
a sute de oameni,
încadrat în cele trei procente din bugetul de 30 de milioane de dolari
stabilit în 2006.
(Aplauze)
Nouă aripi unite împreună
formând o stea cu nouă colțuri,
iar forma stelară mișcându-se în spațiu,
urmărind soarele.
Și iat-o.
Publicul: Uau!
(Aplauze)
Sperăm că e un răspuns adecvat pentru acel citat minunat
,,o rugăciune ascultată"
deschis în toate direcțiile,
capturând lumina albastră a zorilor,
lumina albă a zilei,
lumina aurie a după-amiezii,
și, bineînțeles, noaptea, reversul:
senzualitate,
prinzând lumina în tot felul de moduri misterioase.
Și locul: este interesant.
Acum 14 ani când am depus oferta, am ilustrat templul pe fundalul Anzilor.
Locația noastră nu era în munții Anzi,
dar după nouă ani, am ajuns exact acolo,
liniile templului îndreptate către natura pură,
și când te întorci, descoperi nimic altceva decât orașul de dedesubt,
și din interior, ai vedere în toate direcțiile,
grădini radiante
din fiecare alcov,
căi radiante.
În octombrie trecut, la ceremoniile de deschidere -
un eveniment minunat, sacru,
5000 de oameni din 80 de țări,
un râu continuu de vizitatori,
popoare indigene din toată America de Sud,
dintre care unii nu-și mai părăsiseră niciodată satul.
Și bineînțeles că acest templu aparține oamenilor,
colectivului, diferitelor culturi și tipuri de viață,
multor credințe,
iar pentru mine, cel mai important este cum se simte pe interior;
se simte intim,
sacru,
și toată lumea este binevenită.
Și dacă măcar câțiva din cei care vin
au aceeași reacție ca acel paznic,
atunci este într-adevăr templul lor.
Și mi-ar plăcea enorm acest lucru.
Mulțumesc.
(Aplauze)