בית הספר לארכיטקטורה בו למדתי לפני בערך 30 שנה
היה במקרה מול גלריה נפלאה לאומנות
שתוכננה על ידי הארכיטקט הגדול לואיס קאן.
אהבתי את המבנה ונהגתי לבקרו לעיתים קרובות.
ויום אחד,
יום אחד ראיתי את איש הביטחון מעביר את ידו על קיר הבטון.
וזו היתה הדרך בה עשה זאת,
ההבעה על פניו --
משהוא נגע בי.
יכולתי לראות שהמבנה נגע לליבו של איש הביטחון
ושלארכיטקטורה יש את היכולת הזו,
לגעת בך.
יכולתי לראות זאת, ואני זוכר שחשבתי,
״וואו. איך ארכיטקטורה עושה את זה?״
בבית הספר למדתי לעצב,
אבל פה - פה הייתה תגובה של הלב.
וזה נגע בי עד לבסיס.
אתם יודעים, אתם שואפים ליופי,
לחושניות, לאטמוספירה, לתגובה רגשית.
זו המציאות של הנשגב
ושל מה שאינו ניתן למדידה.
וזה הדבר שלמענו אתה חי:
סיכוי לנסות.
ב 2003 הייתה קריאה פתוחה לעיצובים
עבור המקדש הבהאי בדרום אמריקה.
זה היה המקדש הראשון בכל דרום אמריקה.
זה מקדש יבשתי,
ומהווה אבן דרך משמעותית עבור הקהילה הבהאית.
כיוון שזה יהיה האחרון מבין המקדשים היבשתיים
ויפתח את הדלת לבנית מקדשים ארציים ומקומיים
ברחבי העולם.
והתקציר היה פשוט באופן מטעה
וייחודי בקו הזמן של הדת:
חדר עגול, בעל תשעה צדדים, תשע כניסות, תשע דרכים,
המאפשרות לך להגיע למקדש מכל הכיוונים,
המספר תשע מסמל שלמות,
מושלמות.
ללא דוכן, ללא דרשות,
כיוון שאין כמורה באמונה הבהאית.
ובעולם בו שמים חומות,
העיצוב היה צריך לבטא בצורתו
את ההפך הגמור.
זה היה צריך להיות פתוח, מזמין
לאנשים מכל האמונות, מכל צורות החיים, והרקעים השונים,
או אפילו ללא אמונה כללֿ;
צורה חדשה למקום קדוש
בלי תבנית
או מודלים לחיקוי.
זה היה כמו לתכנן אחת מהכנסיות הראשונות עבור הנצרות
או אחד המסגדים הראשונים לאסלם.
אנו חיים בעולם חילוני.
איך מתכננים מקום קדוש בימינו?
ואיך אפילו מגדירים מה קדוש היום?
נתקלתי בציטוט יפה מהכתבים הבהאים,
והוא מדבר על תפילה.
הציטוט אומר שאם אתה מנסה להגיע למשהו דרך תפילה,
ואם התפילה נענית -- שזה כבר מאוד מעניין --
אז עמודי התווך של ליבך יבריקו.
ואהבתי את הרעיון של הפנים והחוץ,
כמו שאתם רואה מישהו ואומרים ״האיש הזה קורן.״
וחשבתי לעצמי, ״בחיי, איך נוכל לעשות משהוא
ארכיטקטוני מהרעיון הזה,
שאתם יוצרים מבנה
והוא נהיה חי ומאיר?
כמו בהט, אם אתה נושק לו עם אור, הוא נהיה חי.
וציירתי טיוטא,
משהוא בעל שתי שכבות, שקוף למחצה
עם מבנה פנימי שילכוד את האור.
אולי צורה טהורה, צורה אחת של האצלה
שאפשר לדמיין
היא כיפה
וכל מה שעשינו נראה יותר מידי כמו ביצה.
(צחוק)
בועה.
אז אתם מחפשים.
אתם מכירים את החיפוש המשוגע, כשאתם נותנים לתהליך לקחת אתכם,
ואתם חיים בשביל ההפתעות.
ואני זוכר שדי במקרה
ראיתי סרטון קצר על צמח שזז באור,
וזה גרם לי לחשוב על תנועה,
הגעה,
הרעיון שלמקדש תהיה יכולת הגעה,
כמו ההגעה לנשגב.
אתם יכולים לדמיין גם
שתנועה בתוך מעגל יכולה להביע תנועה וקפאון,
כמו היקום,
דבר שאתם רואים במקומות רבים.
(צחוק)
אבל סיבוב לא היה מספיק,
כיוון שהיינו זקוקים לצורה.
בכתבים הבהאים, מדובר על
מקדשים כמשהוא מושלם ככל שאפשר מבחינה אנושית,
וחשבנו לעצמינו, אז מהי שלמות?
ואני זוכר שנתקלתי בתמונה של סל יפני
וחשבתי שהרעיון של שלמות בעולם המערבי צריך להיות מאותגר,
והצללית הנפלאה של הסל, חוסר היציבות הזו,
ויש לו סוג של שקע שאפשר לדמיין ככתף
או עצמות הלחיים,
וסוג זה של צורה אורגנית.
וכך שרטטנו ויצרנו מודלים,
הקווים הללו שמתאחדים למעלה,
קווים רכים,
שנהיים כמו בד
ווילונות שקופים למחצה ומתקפלים,
והרעיון לא רק של קיפול אלא גם סיבוב --
אתם זוכרים את הצמח והדרך בה הוא נע.
וזה התחיל לקבל צורה מעניינת,
מעיצוב הבסיס, יצירת הכניסות.
ולבסוף הגענו לזה.
זה מקדש בעל שתי שכבות,
תשעה וילונות מוארים,
אור מוטמע,
קווים זורמים ברכות
כמו בד מואר.
180 הצעות התקבלו מ 80 מדינות,
וזה מה שנבחר.
אז עברנו לשלב הבא, של איך לבנות את זה.
רצינו בהט.
אבל בהט היה רך מדי,
ועשינו ניסויים רבים עם חומרים שונים,
מנסים לחשוב איך נקבל את הזוהר הזה,
ולבסוף הגענו לזכוכית בורוסיליקט.
וזכוכית בורוסיליקט כפי שאתם יודעים היא מאוד חזקה,
ואם אתם שוברים מוטות בורוסיליקט ומתיכים אותם
בטמפרטורה הנכונה,
מגיעים לחומר חדש,
הזכוכית החדשה הזו שלקח לנו שנתיים לייצר.
והיה לזה את התכונה שאהבנו,
הרעיון של אור מוטמע,
אבל בפנים, רצינו אור רך,
כמו החלק הפנימי של ג׳קט.
בחוץ יש לך הגנה אבל בפנים אתה נוגע בזה.
אז מצאנו ערוץ קטן בתוך מחצבה ענקית בפורטוגל
עם האבן היפה הזאת,
שהבעלים שמר במשך שבעה דורות במשפחתו,
וחיכה לפרוייקט הנכון, לא יאומן.
התבוננו בחומר הזה, הוא יפהפה.
והדרך בה הוא מאיר, יש לזה את תכונת השקיפות למחצה.
פה אתם יכולים לראות את המבנה.
הוא נותן לאור להיכנס.
ואם מתבוננים למטה,
תשעת הצדדים מחוברים,
באופן מבני אבל חזקים באופן סימבולי,
סמל נהדר לאחדות:
גאומטריה טהורה, מעגל מושלם,
30 מטר בחתך ובמרחב,
סימטריה מושלמת,
כמו הרעיון של קדושה וגאומטריה.
ופה אתם רואים את המבנה מתרומם,
2000 צמתים מפלדה,
9000 יחידות פלדה,
7800 יחידות אבן,
10,000 יחידות של זכוכית יצוקה, כל יחידה בצורה יחודית,
כל המבנה הסופר מורכב הזה,
הונדס, ויוצר בעזרת טכנולוגית חלל,
ייוצר ממכונה למכונה,
בצורה רובוטית,
עבודת צוות אדירה, כפי שאתם מדמיינים,
של מאות אנשים ,
תוך שימוש בשלושה אחוזים מהתקציב שלנו של 30 מליון דולר
שקיבלנו ב 2006.
(מחיאות כפיים)
תשעה צדדים מחוברים ביחד
היוצרים כוכב בעל תשע פינות,
וצורת הכוכב נעה במרחב,
עוקבת אחר השמש.
אז הנה זה.
קהל: וואו!
(מחיאות כפיים)
בתקווה שזו תגובה יאה לציטוט היפהפה,
״תפילה שנענתה״,
פתוח בכל הכיוונים,
תופס את האור הכחול של השחר,
אור לבן דמוי אוהל של היום,
האור הזהוב של אחר הצהריים,
וכמובן, בלילה, ההפך:
חושני,
תופס את האור בכל מיני דרכים מסתוריות.
והאתר: זה מעניין; לפני 14 שנים כשהגשנו את ההצעה,
הראינו את המקדש לצד הרי האנדים.
לא היה לנו את האנדים באתר,
אבל אחרי תשע שנים, זה בדיוק לאן שהגענו,
קווי המקדש כשברקע רק טבע טהור,
וכשאתם מסתובבים אתם רואים רק את העיר תחתכם,
ומבפנים, מראה לכל הכיוונים,
גנים קורנים
מכל אחד מהציפורנים,
דרכים קורנות.
באוקטובר האחרון, טקסי הפתיחה--
ארוע יפהפה, קדוש,
5000 אנשים מ 80 מדינות,
נהר מתמשך של מבקרים,
אנשים ילידים מרחבי דרום אמריקה,
חלקם מעולם לא עזבו את כפריהם.
וכמובן, מקדש זה שייך לאנשים,
הקולקטיב, מהרבה תרבויות ודרכי חיים,
ואמונות רבות,
ובשבילי, הדבר החשוב הוא איך מרגיש מבפנים;
זה מרגיש אינטימי,
קדוש,
ושכל אחד מוזמן.
ואפילו אם רק לחלק קטן מהבאים
תהיה אותה הרגשה כמו לאיש הביטחון,
אז זה באמת יהיה המקדש שלהם.
ואני אוהב את זה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)