Unul dintre cei mai notorii gangsteri din istorie,
Al Capone a condus un imperiu vast și profitabil de crimă organizată.
Dar când a fost într-un final judecat,
a putut fi acuzat doar de evaziune fiscală.
Cei aproximativ 100 de milioane de dolari anuali,
adică 1,4 miliarde în banii actuali,
pe care Capone i-a câștigat din jocuri de noroc ilegale,
contrabandă,
bordeluri,
şi şantajare,
ar fi putut servit drept dovezi pentru infracțiunile sale.
Dar banii nu au putut fi găsiți.
Capone și asociații lui i-au ascuns în investiții în diverse afaceri
ai căror proprietari nu au putut fi dovediți,
cum ar fi spălătoriile unde se plătea doar în numerar.
De fapt, aceste spălătorii stau la originea numelui acestei activități,
spălare de bani.
Spălarea de bani a devenit termenul oricărui proces
care curăță fondurile obținute ilegal de originea lor penală,
permițându-le să fie folosite în economia legală.
Dar Capone nu a fost primul care a spălat bani.
De fapt, această practică este la fel de veche precum banii.
Negustorii își ascundeau bogățiile de colectorii de taxe,
și pirații urmăreau să-și vândă bunurile fără să atragă atenția
asupra felului în care le-au obținut.
Odată cu apariția monedelor virtuale,
offshore banking-ului,
darknet-ului
și piețelor globale,
schemele au devenit mult mai complexe.
Cu toate că metodele moderne de spălare de bani variază mult,
toate au în comun trei pași:
plasarea,
stratificarea,
și integrarea.
Plasarea înseamnă transformarea banilor ilegali în bunuri
care par legale.
De obicei acest lucru e făcut depozitând bani într-un cont bancar
al unei corporații necunoscute sau al unui intermediar profesionist.
În această etapă, infractorii sunt cel mai ușor de detectat
deoarece introduc averi masive în sistemul financiar
aparent de nicăieri.
Al doilea pas, stratificarea, implică folosirea tranzacțiilor multiple
pentru a distanța banii de originea lor.
Poate fi sub formă de transferuri între multiple conturi
sau prin cumpărarea de proprietăți,
precum mașini scumpe,
obiecte de artă
și imobile.
Cazinourile, unde mari sume de bani sunt transferate în fiecare secundă,
sunt foarte populare pentru stratificare.
Pentru spălarea banilor pot folosi
o sucursală a cazinoului din altă țară,
sau pot lucra cu angajații folosind pariuri trucate.
Ultimul pas, integrarea, permite banilor spălați să reintre în economia standard
și să ajungă înapoi la infractor.
Ei i-ar putea investi într-o afacere legală
generând plăți prin facturi false,
sau chiar înființând o instituție filantropică falsă,
infiltrându-se în consiliul directorilor
pe un salariu imens.
Spălarea de bani
nu a fost recunoscută oficial drept infracțiune în Statele Unite până în 1986.
Până atunci, guvernul trebuia să pună sub urmărire o infracțiune asociată,
cum ar fi evaziunea fiscală.
Din 1986, se putea confisca averea doar demonstrând
că au fost ascunși bani,
ceea ce a avut un efect pozitiv asupra trimiterii în judecată
a multor infracțiuni severe,
precum traficul de droguri.
Dar schimbarea legislativă a cauzat îngrijorări
privind intimitatea și supravegherea statului.
Astăzi, Națiunile Unite,
guvernele naționale
și multiple organizații non-profit
luptă împotriva spălării de bani,
dar această practică continuă să joace un rol important în infracțiunile globale.
Și cele mai importante cazuri de spălare de bani
nu au implicat doar simple persoane,
dar și instituții financiare importante și oficiali guvernamentali.
Nimeni nu știe cu siguranță cantitatea totală de bani
ce e spălată în fiecare an,
dar unele organizații estimează că e vorba de sute de miliarde de dolari.