Du har kanske aldrig hört talas om Kenema i Sierra Leone
eller Arua i Nigeria.
Men jag ser dem som två av de mest fantastiska platserna på jorden.
På deras sjukhus finns det en samling sjuksköterskor, läkare och forskare
som i tysthet har bekämpat
ett av de dödligaste hoten mot mänskligheten på länge:
lassaviruset.
Lassavirus påminner om ebola.
Det kan ge upphov till hög feber och är ofta dödligt.
Men dessa människor, de riskerar livet varje dag
för att skydda personerna i sina närområden,
och genom att göra detta, skyddar de oss alla.
Men en av de mest fantastiska saker som jag upplevde med dem
under mitt första besök hos dem, för många år sedan,
var att de börjar varje morgon -
dessa utmanande, extraordinära dagar vid frontlinjen - med att sjunga.
De samlas och de visar sin glädje.
De visar sin anda.
Och genom åren,
från år till år då jag har besökt dem och de har besökt mig,
får jag samlas med dem och sjunga
och vi skriver och vi älskar det,
eftersom det påminner oss om att vi inte bara är där för att forska;
vi sammanlänkas genom en gemensam medmänsklighet.
Och det blir, som du kan förstå, väldigt viktigt,
till och med nödvändigt, när saker börjar förändras.
Och det förändrades en hel del i mars 2014,
när ebolautbrottet konstaterades i Guinea.
Det är det första utbrottet i Västafrika,
nära gränsen till Sierra Leone och Liberia.
Det var skrämmande för oss alla.
Vi hade faktiskt misstänkt en tid
att lassa och ebola var mer spridda än man trott,
och anade att de en dag kunde komma till Kenema.
Så medlemmar i mitt team reste omedelbart ut
och anslöt till Dr. Humarr Kahn och hans team,
och vi möjliggjorde för diagnostisering med känsliga molekylära tester
för att fånga upp ebola vid gränsen
in till Sierra Leone.
Vi hade redan organiserat denna möjlighet för lassaviruset,
vi kunde rutinen,
teamet är fantastiskt.
Vi behövde bara ge dem verktyg och lokal för att söka efter ebola.
Och tyvärr så kom den dagen.
Den 23 maj 2014 kom en kvinna till mödrahälsovården på sjukhuset,
och personalen gjorde de viktiga molekylärtesterna
och de identifierade det första bekräftade fallet av ebola i Sierra Leone.
Detta var prov på ett fantastiskt arbete.
De lyckades diagnostisera fallet omedelbart,
så patienten kunde behandlas på ett säkert sätt
och de kunde smittspåra för att kunna följa förloppet.
Det hade kunnat stoppa någonting.
Men då dagen kom,
hade utbrottet redan frodats i månader.
Med hundratals fall hade det redan överskuggat alla tidigare utbrott.
Och det kom inte till Sierra Leone som ett enstaka fall.
utan som en tidvattenvåg.
Vi behövde arbeta med det internationella samfundet,
med hälsovårdsmyndigheterna, med Kenema, för att börja få bukt med dessa fall,
då det veckan därpå kom 31,
sen 92, sedan 147 fall - och alla kom till Kenema,
en av få platser i Sierra Leone som kunde hantera detta.
Och vi arbetade oavbrutet med att göra allt vi kunde,
med att försöka hjälpa människorna, försöka få uppmärksamhet,
men också något annat väldigt enkelt.
Från de blodprover som vi tog för att upptäcka ebola,
vi kan naturligtvis göra oss av med dem.
Men vi kan också tillsätta en kemikalie och avaktivera det,
och placera det i en låda och skicka det över havet,
och just det gjorde vi.
Vi skickade det till mitt team i Boston.
Och vi arbetade också oavbrutet i skift, dag efter dag,
och vi fick snabbt fram 99 olika genom av ebolavirus.
Detta är ritningen - virusets genom är ritningen.
Vi har alla en.
Det beskriver allt som vi är,
och det ger oss så mycket information.
Resultatet av denna sorts arbete är enkelt och kraftfullt.
Vi kunde faktiskt ta dessa 99 olika virus,
titta på dem och jämföra dem,
och vi kunde faktiskt se, jämfört med tre genom
som nyligen hade publicerats från Guinea,
vi kunde visa att utbrottet uppstått i Guinea för flera månaders sedan,
först hos människor,
och sedan hade det överförts från människa till människa.
Detta är otroligt viktigt
när man försöker komma på hur man ska ingripa,
men det viktiga är kontaktspårning.
Vi kunde se att när viruset förflyttades mellan människor,
så muterade det.
Och dessa mutationer är så viktiga,
eftersom diagnostiseringen, vaccinen,
behandlingen som vi använder,
baseras på den genomsekvensen, helt enkelt - det är dess drivkraft.
Så globala hälsoexperter måste svara upp till,
måste utveckla,
att omkalibrera allt de gjorde.
Men som vetenskap fortskrider, i den position jag befann mig i,
jag hade information,
och jag hade kunnat arbeta ensam i flera månader,
och noggrant analyserat informationen.
publicerat en artikel, låtit den bollas genom systemet några gånger,
och när artikeln kom ut, eventuellt publicerat informationen.
Det är så systemet fungerar.
Men det var inte riktigt läge för detta, eller hur?
Vi hade vänner på frontlinjen
och för oss var det uppenbart att det vi behövde var hjälp,
massor av hjälp.
Så det första vi gjorde var,
att så fort sekvenserna kom ut ur maskinerna,
publicerade vi dem på nätet.
Vi släppte ut det till hela världen och sa, "Hjälp oss."
Och hjälpen kom.
På en gång,
kontaktades vi av människor från hela världen,
som var förvånade att se att våra resultat släppts.
Några av de främsta virusspårarna i världen
var plötsligt del av vår grupp.
Vi arbetade tillsammans virtuellt,
delade, ringde, kommunicerade,
där vi försökte följa viruset minut för minut,
för att hitta vägar att stoppa det.
Och det finns så många sätt där vi kan skapa sådana grupper.
Alla, speciellt när utbrottet började expandera globalt,
försökte lära sig, delta, engagera sig.
Alla ville bli en del av detta.
Mängden mänskliga resurser som finns är helt fantastisk.
och internet kopplar ihop oss.
Och kan ni tänka er att istället för att vara rädda för varandra,
så sa vi alla, "Nu gör vi det,
låt oss arbeta tillsammans och få det här gjort."
Men problemet är att de data som vi alla använde,
att googla på nätet är för begränsat för vad vi behövde göra.
Och många tillfällen missas när det händer.
Så i det tidiga skedet av epidemin från Kenema,
hade vi 106 patientjournaler,
och vi släppte ännu en gång informationen till världen.
Och i vårt eget labb, kunde vi visa att man kunde ta dessa 106 journalerna,
vi kunde lära datorerna att förutspå prognoserna
för ebolapatienter med nästan 100 procents noggrannhet.
Och vi kunde göra en app för detta
och göra det tillgängligt för sjukvårdspersonal på fältet.
Men 106 är inte tillräckligt för att göra det kraftfullt
att verifiera det,
så vi väntade på mer data för att kunna släppa det,
och de har fortfarande inte kommit.
Vi väntar fortfarande, finjusterar,
på våra kammare hellre än att arbeta tillsammans.
Och det - är helt enkelt oacceptabelt.
Eller? Ni, alla ni, kan inte acceptera det.
Det är våra liv som står på spel.
Och faktum är,
många liv förlorades, många sjukvårdsarbetare,
bland andra mina kära kollegor,
fem kollegor: Mbalu Fonnie, Alex Moigboi,
Dr. Humarr Khan, Alice Kovoma och Mohamed Fullah.
De är bara fem av många sjukvårdsarbetare
i Kenema och på andra ställen
som dog medan världen väntade och medan vi alla arbetade,
tyst och var och en för sig.
Ebola, likt andra hot mot mänskligheten,
eldas på av misstänksamhet och förvirring och splittring.
När vi skapar barriärer mellan oss och vi bekämpar varandra,
så frodas viruset.
I motsats till hot mot mänskligheten,
är ebola något som vi alla är lika inför.
Vi för den här kampen tillsammas.
Ebola knackar på en dörr och kan snart stå utanför vår.
Där vi befinner oss med samma sårbarhet,
med samma styrkor, samma rädslor, samma hopp,
hoppas jag att vi kan arbeta tillsammans med glädje.
En av mina doktorander läste en bok om Sierra Leone,
och hon upptäckte att ordet "Kenema,"
sjukhuset och staden där vi arbete i Sierra Leone,
är uppkallad efter Mendefolkets ord för "klar som en flod, genomskinlig
och öppen för allas blickar."
Det var verkligen viktigt för oss,
för utan att veta det hade vi alltid känt
att för att hedra alla i Kenema där vi arbetade,
måste vi arbeta öppet, vi måste dela med oss och arbeta tillsammans.
Och vi måste göra det.
Vi måste kräva av oss själva och andra -
att vara öppna inför varandra när ett utbrott sker,
för att kunna kämpa tillsammans.
För detta är inte det första ebolautbrottet,
det kommer inte vara det sista,
och det finns många andra mikrober omkring oss som bara väntar,
som lassaviruset bland andra.
Och nästa gång detta händer,
kan det ske i en miljonstad, det kan börja där.
Det kan vara något som smittar via luften.
Det skulle till och med kunna spridas medvetet.
Och jag vet att det är skrämmande,
jag förstår det, men jag inser också, och denna erfarenhet visar oss,
att vi har tekniken och kapaciteten
att besegra detta,
att besegra och få övertaget över virus.
Men endast om vi gör det tillsammans
och vi gör det med glädje.
Så för Dr Khan och för alla de som offrade sina liv vid frontlinjen
i detta slag tillsammans med oss,
låt oss delta i detta slag med dem.
Låt oss inte låta världen definieras
av den förstörelse som ett virus åstadkommit,
utan av ljuset från miljoner hjärtan och sinnen
som arbetar tillsammans.
Tack så mycket.
(Applåder)