Ми всі маємо важливі моменти в житті, які ми яскраво пам'ятаємо.
Перший для мене був тоді, коли я пішла в дитячий садок.
Мій старший брат був у школі, і їй-богу, тоді наставав мій час.
І я бігла цим коридором.
Я була така схвильована, що ледь не обмочилася.
І я йду до дверей,
там була вчителька, яка мене привітно зустріла,
і вона повела мене в клас,
показала мені мою поличку --
ми всі пам'ятаємо ті маленькі полички, хіба не так--
ми залишали там свої речі.
А потім вона сказала: "Іди в коло
і бався з дітками, поки не почнеться заняття".
Так що я пішла туди і сіла так наче я володіла цим місцем,
я бавлюся,
і раптом хлопчик поруч зі мною,
він був одягнутий в білу сорочку і блакитні шорти.
Я пам'ятаю так, ніби це було вчора.
Раптом він перестав бавитися і запитав:
"Чому ти така мала?"
Я продовжувала гратись. Я не думала,що він говорив зі мною.
(сміх)
Тоді він уже гучніше запитав:
"Ей, чому ти така мала?"
Я подивилася вгору і сказала:
"Про що ти говориш? Давай просто гратись. Ми щасливі.
Я так цього чекала".
Тож ми грались, і приблизно через хвилину,
дівчинка поруч з ним, в білій сорочці і рожевій спідниці,
встала, руки в боки,
і запитала: "Так, чому ти так відрізняєшся від нас?"
І я відповіла: "Про що ти говориш?
Я не відрізняюся від вас. Я не мала. Давайте просто гратись".
Тоді я роззирнулась довкола:
всі діти перестали бавитись і дивилися на мене.
І я подумала --
сучасною мовою, це б звучало як «OMG» або «WTF».
(сміх)
Що тільки що сталося?
Так що вся впевненість, з якою я прийшла цього ранку,
зникала так само, як зникав ранок,
а питання сипалися й сипалися на мене.
У кінці дня, перш ніж я пішла додому,
вихователька зібрала нас у колі,
і, власне кажучи, я помітила, що знаходжусь поза межами кола.
Я не могла ні на кого дивитись.
Я не могла зрозуміти, що трапилось.
І протягом наступних кількох років
я ненавиділа бувати у людних місцях.
Я відчувала кожен погляд, кожну посмішку,
кожен палець, що показував на мене,
ні, не цей палець,
але кожен вказівний палець,
і я ненавиділа це.
Я ховалась за ногами батьків, щоб мене ніхто не бачив.
І, як будь-яка дитина,
ви не можете зрозуміти, чому інші діти вами цікавляться,
а дорослі - ігнорують.
Мені стало ясно, що реальний світ не влаштований
для мого розміру, як у прямому, так і в переносному значенні.
У мене немає анонімності,
доки ви бачите, якого я розміру,
всі ми проходимо крізь багато випробувань у нашому житті.
Деякі з них ви бачите, як ось мої.
Більшість з них ви бачити не можете.
Ви не можете побачити, що хтось страждає від психічного захворювання,
або що хтось бореться з своїм гендерним визначенням,
або хтось доглядає за пристарілими батьками,
або хтось має фінансові труднощі.
Ви не може побачити таких речей.
Але навіть те, що ви бачите, що
одне з моїх випробувань - це мій розмір,
це ще не означає, що ви розумієте,
що це таке - бути мною кожного дня, або через що я проходжу.
І ось я тут, щоб розвінчати міф.
Я не вірю, що можна по-справжньому уявити себе на чужому місці,
і через це ми повинні по-іншому піклуватися про інших.
Простіше кажучи, я ніколи не дізнаюсь, як це -- бути вами,
і ви ніколи не дізнаєтесь, як це -- бути мною.
Я не хочу боротись з вашими страхами або слідувати за вашими мріями,
і ви не хочете робити цього для мене,
але ми можемо допомагати одне одному.
Замість того, щоб намагатись уявити себе на чужому місці,
ми повинні по-новому піклуватися про інших.
Я змалку зрозуміла,
що повинна була робити деякі речі, які відрізнялися від тих, що роблять інші,
а ще зрозуміла, що в деяких справах я на рівні з іншими,
і однією з таких справ було навчання.
Хе,хе,хе... Я була на рівні.
Власне кажучи, я досягла успіху в класі.
Це було життєво важливо, з віком я зрозуміла,
що не зможу займатись фізичною працею.
Мені потрібна була освіта.
Тому я пішла далі і здобула вищу освіту,
але я відчувала, що я на крок позаду від інших, коли йдеться про працевлаштування,
мені потрібно мати вищу наукову ступінь,
тож я пішла далі і здобула її.
Тепер я готова до співбесіди.
Пам'ятаєте вашу першу співбесіду? Що мені одягти?
Які будуть питання?
І не забути про те міцне рукостискання.
Я почувалась так само як і ви.
Тож, за 24 години до моєї співбесіди
моя подруга, яку я знаю все своє життя,
подзвонила мені і сказала, "Мішель, будинок, в який ти збираєшся йти, має сходи".
А вона знала, що я не можу підніматись по сходах.
І враз вся моя увага перейшла до цієї проблеми.
Відчуйте себе на моєму місці: я переживала про те, як туди дійти ?
Я пішла раніше, знайшла підйомник, потрапила всередину і у мене була чудова співбесіда.
Вони не мали уявлення, через що я пройшла того дня, і це було окей.
Ви напевно думаєте, що найбільшим випробуванням того дня була співбесіда
або те, як я потрапила у будівлю.
Насправді, найбільшим випробуванням того дня
було не перевалитись через край того підйомника.
Я дуже вразлива у певних ситуаціях:
аеропорти, вітальні, автостоянки,
підйомники.
І тому я маю бути дуже обережна.
Я повинна думати наперед, пристосовуватись,
й інколи рухатись так швидко, як це можливо.
Тож я отримала роботу,
і на своїй нинішній посаді я досить багато подорожую.
Сьогодні подорожі - це випробування для кожного з нас.
Ось ви добрались до аеропорту, пройшли через охорону, дістались до ґейта.
У мене місце біля ілюмінатора чи ні? Чи отримав я бонус за цей переліт?
Перш за все, я не проходжу ні через що.
(сміх)
Тим паче через металошукач,
бо щоразу мушу проходити через персональний огляд.
Я не буду це коментувати.
І тоді я їду до ґейту,
з моїм талантом до балачок - батьки кажуть, що я з ним народилась -
я кажу працівнику ґейта: "До речі, мій скутер трохи важкий,
я маю суху батарею
і можу під'їхати до дверей літака".
Також, за день до того, я дзвонила до міста, куди збиралась їхати,
щоб дізнатись, чи є можливість орендувати скутер у разі, якщо мій зламається.
Отож, у моєму випадку все дещо інакше.
Коли я заїжджаю до літака,
я користуюсь своїм даром до базікання і прошу леді закинути багаж, і вона допомагає мені.
Я намагаюсь не пити і не їсти у літаку,
тому що не хочу підійматись і ходити по салону,
але у природи свої плани,
і не так давно поклик природи все ж узяв своє.
Я підійшла до передньої частини літака
і промовила до стюардеси:
"Чи не могли б ви подивитись за дверима? Я не дотягуюсь до замка".
І от я всередині, роблю свої справи, і двері відчиняються.
І там стоїть чоловік
з виразом жаху на обличчі.
Я впевнена, що виглядала так само.
Коли я вийшла, то помітила, що він сидів прямо навпроти мене,
і він повністю, абсолютно збентежений.
Я підійшла до нього і спокійно сказала:
"Ви так само про це назавжди запам'ятаєте, як і я?"
(сміх)
І він такий: "Думаю, що так".
(сміх)
Що ж, якщо він не говорить про це публічно, то я говорю.
(сміх)
Але ми пробалакали з ним до кінця польоту,
познайомились, говорили про наші сім'ї, спорт, роботу,
а коли приземлились, він сказав:
"Мішель, я помітив, що хтось закинув нагору вашу сумку.
Можна подати її вам?"
І я сказала: "Звичайно, дякую".
Ми побажали одне одному всього доброго,
і найважливіша подія того дня
була в тому, що він не йшов з літака збентежений,
з отим бентежним досвідом.
Він не забуде цього, і я також,
але я думаю, що він запам'ятає більше за це
наше спілкування, наші різні точки зору.
Коли ви подорожуєте між країнами,
це може стати певним чином більшим випробуванням.
Декілька років тому я була у Занзібарі,
їхала собі -
і ви тільки подумайте, як це виглядало.
Маленька, білошкіра блондинка у візку.
Таке не кожного дня побачиш у Занзібарі.
Тож я піднялась, і - завдяки таланту до базікання - почала розмову з персоналом.
Дуже дружньо я розпитувала їх про їхню культуру і тому подібне,
і раптом помітила, що там не було трапу до літака.
Тож я сказала:
"Мало того, що ви змушені підняти мій візок,
мені також потрібна допомога, щоб піднятись по сходах".
Отож, ми провели близько години разом, чекаючи на літак,
і то була дивовижна година.
Погляди змінились для нас обох у той день.
І як тільки я сіла на борт,
він поплескав мене по спині і побажав мені всього найкращого,
і я була йому дуже вдячна.
І знову: я вважаю, що він запам'ятає цей момент,
а не той, коли я вперше з'явилась і виникла трохи ніякова ситуація.
Як ви помітили, я отримую багато допомоги.
Я б не була там, де я є сьогодні,
якби не моя сім'я, мої друзі, мої колеги
і багато незнайомців,
які допомагають мені кожного дня.
Дуже важливо, що у кожного з нас є система підтримки.
Прохати по допомогу - це прояв сили,
а не слабкості.
(оплески)
Нам всім потрібна допомога протягом усього нашого життя,
але це так само важливо,
як і те, що ми є частиною системи підтримки інших людей.
Ми повинні прийняти цей спосіб дякувати у відповідь.
Всі ми, очевидно, повинні відігравати певну роль в наших власних успіхах,
але подумайте про роль, яку ми повинні грати в успіхах інших людей,
так само як інші люди відіграють роль у моєму повсякденному житті.
Допомагати одне одному - життєво важливо,
тому що суспільство все більше і більше заганяє людей у власні бункери,
спираючись на упередження та ідеології.
Ми повинні дивитись глибше
і зіткнутись з істиною,
що жоден з нас - не те, що ви бачите перед собою.
Ми -- це дещо більше,
і всі ми стикаємось з труднощами, невидимими для інших.
Життя без осуду
дає нам усім змогу ділитись цим досвідом
і мати абсолютно різні точки зору,
так само як і декілька тих людей, про яких я згадувала у своїх історіях.
Тож запам'ятайте: ходити можна
тільки у своєму взутті, як то кажуть.
Я не можу ходити у вашому.
Я знаю, що не можете, бо у мене нога має 8.9 сантиметра.
(сміх)
Але ви можете спробувати.
Однак ми можемо зробити дещо більше, ніж це.
Зі співчуттям, мужністю і розумінням,
ми можемо йти пліч-о-пліч
і підтримувати одне одного.
Подумайте, як може змінитись суспільство,
якщо всі ми будемо так робити --
замість того, щоб судити лише те, що ви бачите.
Дякую.
(оплески)
Дякую вам.