Vi har alla tillfällen i livet som vi minns tydligt.
Mitt första var när jag började i förskolan.
Min storebror gick i skolan och nu jäklar var det min tur.
Jag halvsprang nerför korridoren.
Jag var så exalterad att jag nästan kissade på mig.
Och jag kom fram till dörren
och där stod läraren och hälsade välkommen,
och hon tog med mig in i klassrummet,
visade mig min lilla bänk -
de små bänkarna kommer vi alla ihåg, eller hur -
och vi lade våra saker i dem.
Och hon sade: "Gå bort till ringen
och lek med barnen tills lektionen börjar."
Så jag gick bort dit och satte mig ner som om jag ägde stället,
och jag börjar leka.
Helt plötsligt sade pojken bredvid mig -
han hade på sig en vit skjorta och blå shorts;
jag minns det som igår.
Helt plötsligt slutade han leka och sade:
"Varför är du så kort?"
Och jag bara fortsatte leka, jag trodde inte han menade mig.
(Skratt)
Med högre röst sade han:
"Hör du du, varför är du så kort?"
Jag tittade upp och sade:
"Vad menar du? Nu leker vi, det är kul ju.
Jag har längtat så efter det här."
Så vi lekte vidare, och ungefär en minut senare
var det en flicka bredvid honom i vit tröja och rosa kjol
som ställde sig upp, satte händerna i sidan och sade:
"Ja, varför ser du så annorlunda ut?"
Och jag sade: "Vad pratar ni om?
Jag ser inte annorlunda ut. Jag är inte kort. Nu leker vi."
Då tittade jag mig omkring i ringen där jag satt
och alla barn hade slutat leka och de tittade på mig.
Och jag tänker -
med dagens språkbruk skulle jag tänkt "OMG" eller "WTF".
(Skratt)
Vad hände där?
All självkänsla som jag hade på morgonen
försvann mer och mer ju längre dagen gick
och jag fick fler och fler frågor.
Mot slutet av morgonen, innan vi gick hem,
satt vi i en cirkel igen med vår lärare,
och jag satt plötsligt utanför cirkeln.
Jag ville inte titta på någon.
Jag kunde inte förstå vad som just hänt.
Och under de kommande åren
hatade jag att gå ut bland folk.
Jag kände varje blick, varje fniss,
varje pekande finger -
inte långfingret -
men varje pekande finger,
och jag hatade det.
Jag gömde mig bakom mina föräldrars ben som om ingen kunde se mig.
Och som barn
kan man inte förstå att andra barn är nyfikna,
eller att vuxna kan vara okunniga.
Det gick upp för mig
att världen där ute inte var gjord för någon av min storlek,
varken bokstavligt och bildligt.
Jag kan inte undgå detta, som ni förstår.
Min storlek syns,
men alla har något de kämpar med någon gång i livet.
En del är väldigt tydliga, som mitt.
De flesta andra syns inte.
Det syns inte utanpå om någon har en psykisk sjukdom,
eller om någon kämpar med sin könstillhörighet,
har hand om en åldrande förälder,
har ekonomiska problem.
Det går inte att se.
Så även om du kan se
att en av mina utmaningar är min storlek;
att se innebär inte att du förstår
hur det är att vara jag varje dag, eller vad jag går igenom.
Jag är här för att slå hål på en myt.
Jag tror inte man kan gå i någon annans skor,
och på grund av det måste vi börja ge av oss själva.
Enkelt uttryckt: Jag kan aldrig veta hur det är att vara du
och du kan aldrig veta hur det är att vara jag.
Jag kan inte övervinna dina rädslor eller uppnå dina drömmar,
och du kan inte göra det för mig.
Men vi kan stötta varandra.
Istället för att försöka gå i varandras skor
måste vi börja ge av oss själva på ett nytt sätt.
Jag insåg tidigt i livet
att jag var tvungen att göra en del saker annorlunda än de flesta andra,
men jag insåg också att det fanns saker där jag var som alla andra,
och en av dem var klassrummet.
Ha ha ha. Jag var jämställd.
Det var till och med så att jag ägde i klassrummet.
Det här var mycket viktigt märkte jag när jag blev äldre
och insåg att jag inte skulle kunna ha ett jobb med kroppsarbete.
Jag behövde en utbildning.
Så jag fortsatte och tog en universitetsexamen,
men jag kände att jag ville ligga före alla andra för att få ett jobb,
jag var tvungen att ha en avancerad universitetsexamen,
så jag skaffade mig den.
Nu var jag redo för min intervju.
Kommer ni ihåg er första intervju? Vad ska jag ha på mig?
Vilka frågor?
Och kom ihåg att ta i hand ordentligt.
Jag kände likadant.
24 timmar innan min intervju
ringde en av mina vänner som jag känt hela livet och sade:
"Michele, huset du ska till har trappor."
Hon visste att jag inte kunde gå i trappor
så plötsligt ändrades mitt fokus.
Där stod jag och oroade mig för hur jag skulle komma dit.
Jag åkte tidigt och hittade en lastbrygga och hade en fantastisk intervju.
De visste inte vad jag gick igenom för att fixa det, och det är OK.
Ni tror nog att min största utmaning den dagen var intervjun,
eller att ta mig in i huset.
I själva verket var min största utmaning
att ta mig över lastbryggan utan att bli överkörd.
Jag är väldigt utsatt i vissa situationer:
Flygplatser, korridorer, parkeringsplatser,
lastbryggor.
Jag måste vara väldigt försiktig.
Jag måste vara beredd och flexibel
och förflytta mig så fort jag kan ibland.
Jag fick jobbet,
och i min nuvarande roll reser jag mycket.
Att resa är en utmaning för oss alla nuförtiden.
Ni kommer till flygplatsen, rusar genom säkerhetskontrollen,
tar er till gaten.
Fick jag mitt yttersäte, min fönsterplats? Fick jag uppgraderingen?
Till att börja med: Jag rusar inte igenom något.
(Skratt)
Och speciellt inte igenom kontrollen,
jag får utstå en manuell kontroll.
Jag ska inte gå in på det.
Och sedan tar jag mig till gaten,
och tack vare talets gåva, som mina föräldrar sade jag föddes med,
talar jag med gatepersonalen, och säger:
"Förresten, min elrullstol väger så här mycket,
den har ett torrcellsbatteri,
och jag kan köra den ner till dörren."
Och dagen innan hade jag ringt till staden som jag är på väg till
för att se var jag kan hyra en elrullstol ifall min skulle gå sönder på vägen.
Så i min situation är det lite annorlunda.
När jag kommit på planet
använder jag talets gåva för att be damen lägga upp min väska,
och de hjälper mig med det.
Jag försöker att inte äta och dricka
eftersom jag inte vill resa mig och gå omkring i planet.
Men naturen har sin gång,
och för ett tag sedan hade jag inget val.
Jag gick längst fram i planet
och pratade med flygvärdinnan, och sade:
"Kan du vakta dörren? Jag når inte till låset."
Så där sitter jag och uträttar mina behov när dörren flyger upp,
och där står en man
med en skräckslagen blick i ansiktet.
Jag såg säkert likadan ut.
När jag kom ut såg jag att han satt på andra sidan gången,
och han skäms något fruktansvärt.
Så jag går fram till honom och säger:
"Kommer du minnas detta lika väl som jag?"
(Skratt)
Och han säger: "Jag tror det."
(Skratt)
Men han pratar nog inte vitt och brett om det som jag gör.
(Skratt)
Vi fortsatte prata under resten av resan,
och vi lärde känna varandra - våra familjer, sport, arbete -
och när vi landade sade han:
"Michele, jag såg att du fick hjälp med väskan. Ska jag ta ner den?"
Och jag sade: "Ja tack, gärna."
Och vi tog adjö
och det viktigaste den dagen
var att vi inte skulle skiljas åt skamsna,
med känslan av skam.
Han kommer inte glömma det, och inte jag heller,
men jag tror att det han kommer minnas
är vårt samtal och vår diskussion.
När man reser internationellt
kan det vara än mer utmanande ibland.
För några år sedan var jag i Zanzibar,
och jag kommer inrullande.
Tänk dig detta:
Kort, vit, blond, kvinna i rullstol.
Det händer nog inte varje dag.
Jag rullar fram och med talets gåva börjar jag prata med killen vid disken.
Mycket trevlig, och jag frågar om deras kultur och så vidare,
och jag såg att det inte fanns någon landgång.
Så då var jag tvungen att säga:
"Först måste min rullstol lyftas på,
och jag behöver även hjälp med trappan."
Vi spenderade runt en timme tillsammans när vi väntade på flighten,
och det blev en helt fantastisk timme.
Vi lärde oss så mycket om varandras kulturer den dagen.
När jag var ombord på planet
klappade han mig på ryggen och önskade mig lycka till,
och jag tackade honom så mycket för hjälpen.
Och även denna gång tror jag att han kommer minnas vårt samtal
mer än känslan när jag kom inrullande då han var lite avvaktande.
Som ni märker så får jag mycket hjälp.
Jag skulle inte vara där jag är idag
om det inte vore för min familj, mina vänner, mina kollegor
och alla främlingar
som hjälper mig varenda dag i livet.
Det är viktigt att ha stöd i livet.
Att be om hjälp är en styrka,
inte en svaghet.
(Applåder)
Vi behöver alla hjälp någon gång i livet,
men det är precis lika viktigt
att vi ställer upp och hjälper andra.
Det måste bli en vana att ge tillbaka.
Självklart påverkar vi vår egen framgång,
men kom ihåg att vi måste hjälpa andra till framgång,
precis som människor gör för mig varje dag.
Det är livsavgörande att hjälpa varandra
eftersom samhället i allt högre grad stoppar folk i fack
baserat på förutfattade meningar och på ideologier.
Vi måste se förbi ytan
och bli konfronterade med sanningen
att ingen av oss är det du ser på ytan.
Vi är så mycket mer,
och alla kämpar med saker vi inte kan se.
Att leva ett liv utan fördömanden
gör det möjligt för oss alla att dela upplevelser med varandra
och lära oss något helt nytt,
precis som de personer jag pratat om tidigare.
Så kom ihåg:
De enda skor du verkligen kan gå i
är dina egna.
Jag kan inte gå i dina.
Jag vet att du inte får plats i mina 25:or
(Skratt)
men du får gärna försöka.
Men det finns något ännu bättre än det;
med medkänsla, mod och förståelse,
kan vi gå sida vid sida
och stödja varandra.
Och tänk på hur samhället skulle förändras
om vi alla gör så
istället för att döma baserat på det man kan se.
Tack!
(Applåder)
Tack!