Mind láttunk olyan filmeket,
ahol a tudósok által laboratóriumban létrehozott szörny kiszabadul,
és nagy pusztítást visz végbe a világban.
De mi van, ha a szörny nem egy óriási, dühöngő vadállat,
ami lerombol egy várost,
csak egy kicsiny alga, azzal a képességgel,
hogy teljes partmenti ökoszisztémákat bomlasszon szét?
Ez a Caulerpa taxifolia története,
amely eredetileg egy természetesen előforduló alga,
őshonos a trópusi vizekben.
1980-ban rábukkantak egy hidegebb környezetben is életképes fajtára.
Ez a fajta ötvözte a gyönyörű, ragyogó zöld színt
a gondoskodást nem igénylő gyors növekedéssel,
ideális volt az akváriumokban, segített tisztán tartani őket
a vízben lévő kémiai és ásványi anyagok feldolgozásával.
A további nemesítés még erőteljesebbé tette,
és hamarosan világszerte használták az akváriumokban.
De nem kellett sok idő, és az akváriumokba fejlesztett szuperalga
felbukkant a Földközi-tengerben,
közel a híres Monacói Oceanográfiai Múzeumhoz.
A tengerbiológus, aki rátalált, azt hitte,
hogy a múzeum véletlenül juttatta az óceánba
az akváriumi vizekkel együtt,
míg a múzeum azt állította,
hogy az óceáni áramlatok révén jutott el oda.
Függetlenül attól, hogyan történt,
a nem őshonos Caulerpa gyorsan terjedt,
mivel nincs természetes ellensége;
az általa kibocsátott mérgek távol tartják a halakat.
És mint valami mitikus szörny,
akár egy apró darabjából is egészen új kolóniák nőhettek.
Vízáramlatok révén csónakhorgokkal és horgászzsinórokkal érintkezésbe lépve
széttöredezett, és elterjedt a mediterrán partvidéki városok mentén,
ellepve a korallzátonyokat.
Mivel járt mindez?
Ez attól függ, kinek a véleményére adunk.
Sok tudós arra int, hogy a Caulerpa terjedése
csökkenti a biodiverzitást az őshonos algafajták kiszorításával,
melyek haleledelül szolgálnak.
Az a biológus is, aki először talált rá,
gyilkos algának nevezte el.
Más tanulmányok szerint
az alga jótékonyan hat, mivel eltávolítja a kémiai szennyeződést –
részben emiatt nemesítették az akváriumokba is.
Ám a természetes ökoszisztéma lerombolása
egy idegen, invazív faj által
megjósolhatatlan és irányíthatatlan következményekkel járhat,
melyek talán nem láthatók azonnal.
Így, amikor 2000-ben San Diegóhoz közel,
a carlsbadi Aqua Hedionda Lagúnában
rábukkantak a Caulerpa taxifoliára,
ami valószínűleg az odavezető csatornába öntött
akváriumvízből származott,
úgy döntöttek, megállítják, mielőtt elterjedne.
Ponyvákkal borították le,
és klórt juttattak a ponyvák alá.
Bár így elpusztítottak
minden más csapdába esett tengeri életet is a ponyvák alatt,
sikerült kiirtani az algát,
és helyén őshonos tengeri fű nőhetett.
Hogy gyorsan feleljek, a kaliforniai hatóságok
meg tudták akadályozni a Caulerpa szaporodását.
De a fajta kapcsán egy másik esetben
Délkelet-Ausztrália partvidéki vizes élőhelyeit nem ellenőrizték,
és engedték, hogy terjedjen.
Sajnálatos módon a Földközi-tengert és az ausztrál partvidéket
nem fedhetjük le ponyvával.
Az invazív fajok terjedése nem újkeletű probléma,
és természetes módon is történhet.
De amikor az ilyen fajok nemesítés
vagy genetikai módosítás következtében jelennek meg
és kerülnek a természetes környezetbe,
hatásuk az ökoszisztémára
sokkal erőteljesebb és kevésbé visszafordítható lehet.
Az új technológiák robbanásszerű elterjedésével
és a környezetet terhelő hatásuk miatt
fontosabb, mint valaha, hogy a tudósok megfigyeljék
és mérlegeljék a veszélyeket és kockázatokat,
nekünk pedig tudnunk kell arról,
hogy ami az udvarunkon kezdődik,
hatással lehet fél világgal arrébb lévő ökoszisztémákra is.