Rendkívüli időket élünk.
A következő két évtizedben
két alapvető átalakulással szembesülünk,
amely eldönti, hogy a következő 100 év
a legjobb vagy legrosszabb század lesz.
Hadd szemléltessem ezt egy példával.
Először 25 éve jártam Pekingben,
a Kínai Népi Egyetemen tanítottam.
Kína komolyan vette a piacgazdaságot
és a felsőoktatást,
ezért külföldi szakértőket hívott meg.
A többi lakoshoz hasonlóan
Pekingben én is kerékpárral közlekedtem.
Bár néha kerülgettük a gyér számú járművet,
a kerekezés biztonságos közlekedési mód volt.
Most Pekingben kerékpározni
valami egészen mást jelent.
Az utak dugig vannak kocsikkal és teherautókkal.
A levegő veszélyesen szennyezett
a szén és a dízel égéstermékeivel.
Mikor legutóbb a tavasszal ott jártam,
ajánlatos volt a korombelieknek —
a 65 év fölöttieknek —
zárt helyen tartózkodniuk, és minél kevesebbet kimozdulniuk.
Mi történt?
A helyzet annak következménye,
ahogy Peking mint város fejlődött.
25 év alatt a város megkétszereződött:
10-ről 20 milliósra nőtt.
Szélesen elterülő várossá vált,
a léte szennyező üzemanyagtól, szennyező energiától,
konkrétan a széntől függ.
Minden évben Kína tüzeli el
a világ szénfölhasználásának felét,
ezért ő az üvegházhatást okozó gázok
legnagyobb kibocsátója.
Nem kétséges ugyanakkor,
hogy ebben az időszakban Kína rohamosan fejlődött.
A világ második legnagyobb gazdaságává vált.
Százmillióknak sikerült
kiemelkedniük a nyomorból.
Ez nagyon fontos.
De ugyanakkor
a kínai nép fölteszi a kérdést:
Mi a növekedés értelme,
ha városainkban tűrhetetlen az életünk?
Az elemzésekből megállapították,
hogy a növekedés és fejlődés
eme módja tarthatatlan.
Kína a kőszénfelhasználás csökkentését tervezi.
Más módon akarja építeni a városait.
Kína jelenlegi növekedése
része a világgazdaság szerkezetét érintő
mélyreható változásnak.
Még 25 éve a fejlődő országok voltak
a világ legszegényebb országai,
s bár ott élt a Föld népességének többsége,
ezek a világ termelésének
csak a harmadát adták.
Most már több, mint a felét;
25 év múlva a termelés 2/3-a
valószínűleg ezekből a 25 éve
fejlődő országokból jön.
Ez döbbenetes változás.
Ezért a legtöbb ország,
akár gazdag, akár szegény,
két alapvető átalakulással néz szembe;
ezekről szeretnék ma szólni.
Az átalakulások közül az első:
a gazdaság és a társadalom
alapvető szerkezeti változása,
amit részben már szemléltettem,
Peking példáján keresztül.
A Föld lakosságának fele városban él.
2050-re ez az arány 70%-ra nő.
A jövő két évtizedben tanúi leszünk,
hogy az energiaigény 40%-kal fokozódik,
a gazdaság és a népesség növekedése
egyre jobban megterheli
a termőföldet, vizeinket és erdeinket.
A szerkezeti változás hatalmas.
Ha hanyagul vagy rövidlátó módon
gazdálkodunk, a következmény:
hulladék, légszennyeződés, zsúfoltság,
a termőföld és az erdők tönkremenetele.
Ha a számokkal jellemzett 3 területre gondolnak:
— városok, energia, termőföld —
ha rosszul gazdálkodunk velük,
a világ népességének
életkilátása és megélhetése
siralmasan rossz lesz.
Ráadásul, az üvegházhatást okozó
gázok kibocsátása fokozódik,
ami rettenetesen veszélyezteti az éghajlatot.
Az üvegházhatást okozó gázok
légköri koncentrációja már így is nagyobb,
mint volt évmilliók alatt.
Ha továbbra is nő e gázok koncentrációja,
a jövő században a légkör olyan túlmelegedését
kockáztatjuk, amire bolygónkon
évmilliók óta nincs példa.
A Homo sapiens [értelmes ember] –
az "értelmes" jelző talán túlzás –
úgy negyedmillió éve létezik.
Olyan iszonyú hőség lehet
egy évszázad alatt, mint eddig évmilliók alatt sem.
Ez át fogja alakítani
az ember és bolygónk közötti viszonyt.
Átalakulnak a sivatagok,
a folyók, megváltozik az orkánok jellege,
emelkedik a tengerszint,
százmilliónyi, esetleg milliárdnyi ember
kénytelen lesz elköltözni,
és ha emlékszünk a történelemre,
ez súlyos és kiterjedt viszályokat okoz.
Nem tudjuk megnyomni a kikapcs-gombot.
Nem köthetünk bolygónkkal békeszerződést.
Nem lehet alkudozni a fizikai törvényekkel.
Itt tartunk. Zsákutcában vagyunk.
Magas a tét,
s ezért muszáj egy másik átalakítást végrehajtanunk:
a klímaátalakítást és az áttérést
a kis szén-dioxid kibocsátású gazdaságra.
Az első átalakulás
mindenképp végbemegy.
Döntsünk: jól vagy rosszul végezzük el
a gazdasági vagy szerkezeti átalakítást.
A másik átalakításra,
az éghajlat-változásra el kell szánnunk magunkat.
Ezekkel szembesülünk
a következő két évtizedben.
A következő két évtized döntő
arra nézve, hogy mi a teendőnk.
Minél többet töprengek azon,
hogy a két változás párban jár,
annál jobban tudatosul bennem,
hogy a lehetőség óriási.
Vagy élünk a kínálkozó alkalommal,
vagy elszalasztjuk,
Hadd világítsam meg a három említett területtel,
a városok, az energia és a termőföld példáján keresztül.
Kezdjük a városokkal.
Már vázoltam Peking gondjait:
légszennyezés, zsúfoltság, hulladék stb.
A világ sok-sok városa küzd
ugyanezekkel a gondokkal.
Mint az életről, a városokról is
előrelátóan kell gondolkodnunk.
Az építendő városokat
— sok város, sok nagyváros létezik —
úgy kell megtervezni,
hogy tömören épülhessenek,
így utazási időt és energiát takaríthatunk meg.
A régóta létező városoknak
felújításra és befektetésekre van szükségük,
hogy bennük könnyebben tarthassunk
kapcsolatot egymással,
és minél többen lakhassanak a városközpontokhoz közel.
Vannak rá világszerte példák,
hogyan építkezzünk, hogy ez lehetséges legyen.
A gyors buszok rendszere a kolumbiai Bogotában példa rá,
hogyan közlekedhetünk gyorsan, biztonságosan,
légszennyezés nélkül a városban:
sűrű járatok, védett útvonalak,
azonos szolgáltatás;
tényleg akár egy metróhálózat,
de lényegesen olcsóbb,
és sokkal gyorsabban kialakítható.
Ragyogó ötlet; megvalósítható
a növekvő városokban.
Sok mindenhez idő kell a városokban.
Több minden gyorsabban is kialakítható.
Nézzük szülővárosomat, Londont.
1952-ben a szmogtól 4000 ember halt meg,
rengetegen betegedtek meg tőle súlyosan.
Állandóan ez volt a helyzet.
Akik az Egyesült Királyságban máshol laktak,
Londont úgy hívták: "A füst".
Ilyen volt London.
Pár év alatt, a széntüzelés szabályozásával
a szmogmizéria gyorsan csökkent.
Jól emlékszem a szmogra.
Amikor a látástávolság pár méterre csökkent,
a buszokat leállították,
és gyalogolnom kellett.
Ez volt a helyzet az '50-es években.
Öt kilométert gyalogoltam haza az iskolából.
Veszélyes volt levegőt venni.
De egy döntéssel a helyzet megváltozott.
A jó döntések jó eredményeket hoznak,
gyors és meglepő eredményeket.
Ez még nem minden: Londonban bevezettük a dugódíjat,
nagyon gyorsan és hatékonyan,
és jelentős javulást tapasztalunk
a buszrendszerben: rendet tettünk benne.
Látható, hogy az általam említett
szerkezeti és éghajlat-változás
nagyon is összefügg.
De be kell ruháznunk a városainkba,
bölcsen; és ha ezt megtesszük,
tisztább, csöndesebb, biztonságosabb, vonzóbb,
hatékonyabb városaink lesznek.
A közösség is erősebb lesz e városokban —
közösségi közlekedés, újraföldolgozás,
újrahasznosítás: ezek közösséget összekovácsoló dolgok.
Ezeket mind meg tudjuk tenni,
de gondolkoznunk, beruháznunk, terveznünk kell.
Most nézzük az energiát.
Az utóbbi 25 évben kb. 50%-kal nőtt
az energiafölhasználás.
A növekedés 80%-a fosszilis tüzelőanyagokból származik.
A következő húsz évben
az energiafölhasználás további mintegy 40%-kal nő.
Az energiába sokat kell beruháznunk,
és a hatékonyságot javítanunk kell, a cél az ökológiailag
tiszta energia.
Már látjuk, hogyan.
Nézzük Kalifornia példáját.
Ha önálló országként vennénk számba,
benne lenne az első 10 között.
Nem, nem akarok politizálni —
(Nevetés)
Kalifornia nagy területű.
(Nevetés)
A következő 5-6 évben Kaliforniában
a jelenlegi 20%-os
megújuló energia
— szél-, napenergia stb. — aránya
valószínűleg 33% fölé nő,
és ennek köszönhetően
az üvegházhatást okozó gázok aránya
2020-ra lecsökken az 1990-es szintre,
miközben Kalifornia gazdasága
körülbelül a kétszeresére nő.
Ez mellbevágó eredmény,
s mutatja, mi mindent tehetünk.
Nem csak Kaliforniában.
India új kormánya tervezi a napenergia felhasználását
a ma villanyt nélkülöző
400 millió indiai állampolgár
ellátására.
Öt év alatt szeretnék ezt elérni.
Szerintem jó esélyük van rá.
Majd kiderül. Annyi bizonyos,
hogy ma már gyorsabban cselekszünk.
400 millió —
ez több, mint az USA népessége.
Ilyen nagyratörő célokat tűznek ki
maguknak az emberek
a változások tempóját illetően.
Megint azt látjuk, hogy a jó döntések
gyors eredményre vezetnek,
a gazdasági és szerkezeti változások
a klímával és a kis szénfölhasználással
szervesen összefüggnek.
Végezzük el jól a szerkezetit,
és a másik, az éghajlatügy
sokkal könnyebb lesz.
Nézzük a termőföldet,
és konkrétan az erdőket.
Az erdőkben értékes növények
és állatfajok élnek.
Megtartják a vizet a talajban,
és megkötik a légkörből a szén-dioxidot,
jelentőségük alapvető a klímaváltozásban.
De erdeink pusztulnak.
Az utóbbi évtizedben
Portugália méretű területet vesztettünk,
de annál is nagyobb erdőterület pusztul.
De már látható,
hogy még sokkal többet tehetünk.
Megfogalmazhatjuk, mi a gond,
de rájöhetünk a megoldásra is.
Brazíliában az erdőirtás mértékét
70%-kal csökkentették
az utóbbi 10 évben.
Hogyan? Bevonták a helyi közösségeket,
beruháztak a helyi mezőgazdaságba és a gazdálkodásukba
gondosabb az ellenőrzés,
és szigorúbban tartatják be a törvényt.
Ezzel nemcsak az erdőirtás állt meg.
Persze, az alapvető fontosságú,
de egyúttal följavítják a lepusztult területet,
regenerálják, rehabilitálják a lepusztult területet.
1967-ben jártam először Etiópiában.
Az ország iszonyúan szegény volt.
a további években súlyos éhínségtől
és borzalmasan romboló társadalmi viszályoktól szenvedett.
Az utóbbi pár év alatt
Etiópia gyors fejlődésnek indult.
Célja, hogy 15 év alatt bejusson
a közepes jövedelmű országok közé,
és szén-dioxid egyenlege zéró legyen.
Úgy gondolom, ez a terv is merész,
de valószerű.
Látható az eltökéltségük.
Látják, mi a lehetséges.
Etiópia tiszta energiába ruház be.
Törődik a termőföld rehabilitációjával.
A délkeleti Humbóban fákat telepítettek
a lepusztult területekre,
együttműködtek a helyi közösséggel
a fenntartható erdőgazdálkodásban;
ennek következtében
óriásit nőtt az életszínvonal.
Látjuk Pekingtől Londonig,
Kaliforniától Indiáig,
Brazíliától Etiópiáig
igenis értjük,
hogyan kell irányítani a két átalakítást:
a szerkezetit és az éghajlatit.
Igenis értjük, hogyan kell jól irányítani.
A technológia nagyon gyorsan változik.
A jelenlévők számára
szükségtelen említenem ezeket,
de itt a villanyautó,
az akkumulátorokban új anyagokat alkalmaznak.
Már távirányítással működtethetjük mobilunkról
háztartási gépeinket, miközben nem is vagyunk otthon.
Jobbak a szigetelőanyagok.
S annyi minden jön még.
De a gond, az a nagy gond,
hogy eközben a világ egésze
túl lassan mozdul.
Nem elegendő mértékben csökkentjük a kibocsátást.
A szerkezeti változásokat
jobban is irányíthatnánk.
Az éghajlat-változás óriási veszélyét
még nem értjük mélységében.
Még mindig
nem értjük mélységében,
milyen előnyökkel jár, ha cselekszünk.
Fokozni kell a politikai nyomást.
A vezetőinknek végre cselekedniük kell.
Lehetséges a nagyobb fejlődés,
a jobb éghajlat, egy jobb világ.
Meg tudjuk tenni,
ha jól irányítjuk a két átalakítást,
a jövő századot a legjobbá tehetjük,
de ha elpuskázzuk a dolgot:
mi, azaz önök és én,
ha nem tökéletesen visszük végbe az átalakításokat,
a következő 100 év minden idők
legrosszabb évszázada lesz.
Ez a fő következtetése
a gazdaságról és éghajlatról szóló beszámolónak,
melyet Felipe Calderón volt mexikói elnök bizottsága állított össze,
amelyben én társelnök voltam.
Tegnap átadtuk a beszámolót itt,
New Yorkban, az ENSZ épületében
az ENSZ főtitkárának,
Ban Ki-moon úrnak.
Tudjuk, hogy képesek vagyunk rá.
Két héttel ezelőtt
negyedszer lettem nagyapa.
Lányunk —
(Csecsemősírás) (Nevetés) (Taps)
lányunk itt New Yorkban szülte meg Rosát,
két hete. Ők itt Helen és Rosa.
(Taps)
Kéthetes.
Belenézhetünk-e unokáink szemébe
és mondhatjuk-e nekik: bár megértettük a helyzetet,
tudatában voltunk a veszélyeknek és a tehetőségeknek,
de mégis tétlenek maradtunk?
Bizonyosan nem. Változtassuk a következő 100 évet
minden idők legjobbikává.
(Taps)