אנו מצויים בתקופה מיוחדת במינה.
בשני העשורים הקרובים צפויים לנו
שני שינויים יסודיים
שיקבעו אם מאה השנים הבאות
תהיינה המאה הטובה או הרעה ביותר.
אמחיש זאת בעזרת דוגמה.
ביקרתי לראשונה בבייג'ינג לפני 25 שנה
כדי ללמד באוניברסיטה העממית של סין.
סין החלה אז להתייחס ברצינות לכלכלת השוק
ולהשכלה האוניברסיטאית,
לכן החליטו שם להזמין מומחים זרים.
כרוב האנשים,
התניידתי בבייג'ינג על אופניים.
פרט להתחמקות פה ושם מכלי רכב,
זו היתה דרך בטוחה וקלה להסתובב בעיר.
נסיעה באופניים בבייג'ינג כיום
היא עניין שונה לחלוטין.
הדרכים פקוקות במכוניות ומשאיות.
האוויר מזוהם ברמה מסוכנת משריפת הפחם והדיזל.
כשהייתי שם לאחרונה, באביב,
ההצעה היתה שאנשים בגילי --
בני יותר מ-65 --
יישארו בבית ולא ירבו להסתובב.
איך זה קרה?
זה נבע מהאופן שבו בייג'ינג התפתחה כעיר.
ב-25 השנים האלה היא גדלה ביותר מפי 2,
מ-10 מיליון ל-20 מיליון.
היא הפכה לאיזור עירוני רחב-ידיים
שתלוי בדלק מזוהם, אנרגיה מזוהמת,
ובפרט בפחם.
סין שורפת חצי מהפחם העולמי מידי שנה,
וזו הסיבה, הסיבה המרכזית,
לכך שהיא הכי גדולה בעולם
מבחינת פליטת גזי חממה.
מנגד, עלינו להכיר בעובדה
שבאותו פרק זמן סין גם גדלה מאד.
היא הפכה לכלכלה השניה בגודלה בעולם.
מאות מיליוני בני-אדם הוצאו מן העוני.
זה באמת חשוב.
אבל בה-בעת, העם בסין שואל:
"מה הטעם בצמיחה הזאת
"אם ערינו אינן ראויות למחייה?"
הם בדקו והגיעו למסקנה
שצמיחה והתפתחות אלה
אינם ברי-קיימא.
סין מתכננת לרדת ברמות צריכת הפחם.
היא מבקשת לבנות את עריה בצורות אחרות.
אם כן, צמיחתה של סין
היא חלק משינוי דרמטי, שינוי יסודי,
במבנה הכלכלה העולמית.
רק לפני 25 שנה, הארצות המתפתחות,
המדינות הכי עניות עלי-אדמות,
לצד היותן הרוב המוחלט של אוכלוסית העולם,
היו אחראיות רק לשליש בערך
מן התוצרת העולמית.
היום מדובר ביותר מחצי;
בעוד 25 שנה, שני שלישים מן התוצרת תגיע בוודאי
מן המדינות שלפני 25 שנה
הוגדרו בעינינו כ"מתפתחות".
זהו שינוי ראוי לציון.
המשמעות היא שרוב הארצות בעולם,
עשירות או עניות, עתידות לעמוד
בפני שני השינויים היסודיים
שאני רוצה לדון בהם ולהדגישם.
השינוי הראשון
הוא השינוי המבני היסודי
בכלכלה ובחברה
שכבר התחלתי לתאר
בעזרת הדוגמה של בייג'ינג.
50% חיים כיום באזורים עירוניים;
ב-2050 זה יגיע ל-70%.
במשך שני העשורים הבאים אנו עתידים לחזות
בעלייה של 40% בביקוש לאנרגיה,
כשהצמיחה בכלכלה ובאוכלוסיה
מכבידה יותר ויותר על אדמותינו,
על מימינו ועל יערותינו.
זהו שינוי מבני מעמיק ביותר.
אם ננהל אותו בצורה רשלנית
או בראייה קצרת-טווח,
ניצור פסולת, זיהום, צפיפות
והרס של אדמה ויערות.
אם חושבים על שלושת התחומים שתיארתי במספרים שלי --
ערים, אנרגיה, קרקע --
אם ננהל את כל זה באופן גרוע,
כי אז התוחלת בנוגע לחייהם ותנאי חייהם
של בני האדם בכל העולם
תהיה עלובה ופגומה.
ויותר מכך,
פליטת גזי החממה תתגבר,
ויתעצמו הסיכונים לאקלים שלנו.
ריכוז גזי החממה
באטמוספירה, כבר עכשיו,
הוא גבוה מכפי שהיה מזה מיליוני שנים.
אם נמשיך להגדיל ריכוזים אלה,
אנו מסתכנים במאה הקרובה בטמפרטורות
שלא ראינו בכוכב הלכת הזה
מזה עשרות מיליוני שנים.
כ"הומו סאפיינס", האדם הנבון, אנו קיימים --
-- תיאור נדיב למדי, "נבון" --
-- מזה כרבע מיליון שנים.
אנו מסתכנים בטמפרטורות שלא ראינו
מזה עשרות מיליוני שנים תוך מאה שנה.
זה ישנה את היחסים
של בני האדם עם כוכב הלכת.
זה יביא לשינויים במדבריות,
שינויים בנהרות, שינויים בדפוסי ההוריקנים,
שינויים במפלס הים,
מאות מיליוני בני-אדם,
אולי מיליארדים, ייאלצו לעקור מבתיהם,
ואם ההיסטוריה לימדה אותנו משהו,
המשמעות היא סכסוכים אכזריים וממושכים.
ולא נוכל להשתיק את זה סתם כך.
אי-אפשר לכרות חוזה-שלום עם כוכב הלכת.
אי-אפשר לשאת ולתת על חוקי הפיזיקה.
במצב הזה נהיה תקועים.
אלה הדברים עליהם אנו מהמרים,
וזו הסיבה לכך שעלינו לבצע את השינוי השני,
שינוי האקלים,
ולעבור לכלכלה דלת-פחמן.
אז השינוי הראשון יקרה ממילא.
לנו להחליט אם נעשה אותו היטב או גרוע,
השינוי הכלכלי, או המבני.
אבל השני מבין השינויים האלה,
שינוי האקלים, הוא נתון להחלטתנו.
שני השינויים האלה מצפים לנו בשני העשורים הבאים.
שני העשורים הבאים הינם מכריעים
מבחינת מה שעלינו לעשות.
ככל שחשבתי על זה,
על שני השינויים המקבילים האלה,
כך הגעתי למסקנה
שזאת הזדמנות אדירה.
זאת הזדמנות שאנו יכולים לנצל,
או הזדמנות שאנו יכולים להחמיץ.
אסביר זאת בעזרת שלושת התחומים העיקריים שזיהיתי:
ערים, אנרגיה וקרקע.
אתחיל מן הערים.
קודם תיארתי את הבעיות בבייג'ינג:
זיהום, צפיפות, פסולת וכן הלאה.
מן הסתם אנו מכירים אותן ברבות מערינו בכל העולם.
כשמדובר בערים, כמו בחיים, אך במיוחד בערים,
דרוש תכנון מראש.
הערים שעתידות להיבנות --
ויש רבות כאלה, ורבות מהן גדולות --
עלינו לחשוב איך לתכנן אותן באופן קומפקטי
כדי לחסוך בזמן נסיעה ובאנרגיה.
בערים שקיימות ומבוססות כבר
עלינו לחשוב על חידוש והשקעה
כדי שנוכל לשפר את הגישה בינינו
בתוך הערים הללו, ולהקל על כך,
לעודד יותר אנשים להתגורר במרכז העיר.
יש לנו דוגמאות ממיזמים מרחבי העולם
של הדרכים בהן נוכל לעשות זאת.
מערכת תעבורת האוטובוסים המהירה של בוגוטה שבקולומביה
היא דוגמה חשובה מאד של תנועה בעיר
בבטחון, במהירות וללא זיהום:
תדירות גבוהה של אוטובוסים,
נתיבים מוגנים בקפידה, אותו השירות, למען האמת,
כמו במערכת רכבת תחתית,
אבל הרבה יותר זול
וניתן לביצוע הרבה יותר מהיר,
רעיון מבריק עבור הרבה ערים מתפתחות נוספות ברחבי העולם.
אכן, יש בערים דברים שדורשים זמן.
יש בערים דברים שיכולים להתרחש הרבה יותר מהר.
למשל לונדון, עיר הולדתי.
ב-1952 הערפיח בלונדון קטל 4,000 בני-אדם
ופגע קשות בחייהם של רבים נוספים.
וזה קרה כל הזמן.
אלה מכם, שחיים בבריטניה מחוץ ללונדון,
זוכרים ודאי שהיא כונתה "העשן".
זה היה המצב בלונדון.
דרך הפיקוח על הפחם, תוך שנים ספורות,
בעיות הערפיח הצטמצמו במהירות.
אני זוכר היטב את הערפיח.
כשטווח הראיה הצטמצם לקצת יותר ממטרים ספורים,
עצרו את האוטובוסים ואני נאלצתי ללכת ברגל.
זה היה בשנות ה-50. [צחוק]
היה עלי ללכת ברגל 5 קילומטרים מבית הספר.
שוב, הנשימה היתה פעילות מסוכנת.
אבל זה השתנה. זה השתנה עקב החלטה.
החלטות טובות יכולות להביא לתוצאות טובות,
לתוצאות מדהימות, ובמהירות.
ראינו דברים נוספים: החלנו בלונדון את מס הצפיפות,
מהר למדי וביעילות,
וראינו שיפורים גדולים
במערכת האוטובוסים, וגם ניקינו את מערכת האוטובוסים.
אפשר לראות ששני השינויים שתיארתי,
המבני והאקלימי,
מתרחשים במידה רבה במקביל.
אבל עלינו להשקיע. עלינו להשקיע בערינו,
ולהשקיע בחוכמה, ואם נעשה זאת,
נראה ערים נקיות יותר, שקטות יותר, בטוחות יותר,
מושכות יותר, יצרניות יותר,
ועם קהילות חזקות יותר --
תעבורה ציבורית, מיחזור, איחזור,
כל הדברים שמגבשים קהילות.
זה בכוחנו, אבל עלינו לחשוב,
עלינו להשקיע, עלינו לתכנן.
כעת אפנה לאנרגיה.
האנרגיה, במהלך 25 השנים האחרונות
עלתה ב-50% לערך.
80% ממנה באים מדלקי מאובנים.
ב-20 השנה הבאות,
היא אולי תגדל ב-40% נוספים.
עלינו להשקיע הרבה באנרגיה,
עלינו לנצל אותה באופן הרבה יותר יעיל,
ועלינו להפוך אותה לנקיה.
קיימות לכך דוגמאות.
לדוגמה, קליפורניה.
היא היתה בין 10 המדינות המובילות בעולם
אילו היתה מדינה עצמאית.
לא שאני רוצה לפתוח ב --
[צחוק]
קליפורניה היא מקום גדול.
[צחוק]
ב-5 או 6 השנים הבאות,
היא צפויה לעלות
מ-20% מקורות אנרגיה מתחדשים --
רוח, שמש וכן הלאה --
ליותר מ-33%,
וזה יחזיר את קליפורניה
ב-2020, מבחינת פליטות גזי חממה,
למקום בו היתה ב-1990,
תקופה שבה הכלכלה בקליפורניה
פחות או יותר הוכפלה.
זהו הישג מדהים.
זה מראה מה אפשר להשיג.
לא רק קליפורניה - הממשלה החדשה בהודו
מתכננת להשתמש באנרגיה סולרית
כדי להאיר את בתיהם
של 400 מיליון בני-אדם
בהודו, שאין להם חשמל.
הם הציבו לעצמם מטרה של 5 שנים.
לדעתי יש להם סיכוי טוב לממש את זה.
נחיה ונראה, אך מה שכבר רואים
הוא שינוי הרבה יותר מהיר אצל האנשים.
400 מיליון, יותר מאוכלוסיית ארה"ב.
אלו הן כיום השאיפות
שאנשים מציבים לעצמם
בכל הקשור למהירות השינוי.
שוב, אפשר לראות
החלטות טובות המביאות תוצאות מהירות,
ושני השינויים האלה, הכלכלה והמבנה,
והאקלים וצמצום הפחמן,
כרוכים מאד זה בזה.
עשו היטב את הראשון, את השינוי המבני,
והשני, האקלים,
ייעשה קל בהרבה.
חשבו על הקרקע.
הקרקע ובמיוחד היערות.
יערות הם ביתם
של מיני צמחים ובעלי-חיים רבי ערך.
הם מחזיקים את המים באדמה
והם מסלקים את הפחמן הדו-חמצני מן האטמוספירה:
מרכיב בסיסי בהתמודדות עם שינויי האקלים.
אבל אנו מאבדים את יערותינו.
בעשור האחרון איבדנו שטחי יער
בגודל פורטוגל,
ועוד הרבה קרקעות הושחתו.
אבל אנו כבר רואים
שביכולתנו לעשות הרבה בקשר לכך.
אנו יכולים להכיר בבעיה,
אך גם להבין איך להתמודד עימה.
בברזיל, קצב בירוא היערות
ירד ב-70%
במהלך 10 השנים האחרונות.
איך? בגיוס קהילות מקומיות,
בהשקעה בחקלאות ובכלכלה שלהן,
בניטור קפדני יותר,
באכיפה נוקשה יותר של החוק.
וזה לא רק עוצר את בירוא היערות;
זה כמובן חשוב,
אלא גם משבח קרקעות שהושחתו,
מחדש ומשקם קרקעות שהושחתו.
נסעתי לאתיופיה לראשונה ב-1967.
היא היתה עניה עד ייאוש.
בשנים שלאחר מכן היא סבלה מתקופות נוראות של רעב
ומסכסוך חברתי שעשה בה שמות.
במעט השנים הבאות -- למעשה יותר ממעט --
אתיופיה צמחה הרבה יותר מהר.
היא שואפת להפוך למדינה בעלת הכנסה בינונית
בעוד 15 שנים
ולהיות נייטרלית מבחינת פחמן.
שוב, בעיני זו שאיפה רצינית
אבל סבירה.
רואים שם את המחוייבות.
רואים מה אפשר להשיג.
אתיופיה משקיעה באנרגיה נקיה.
היא פועלת לשיקום הקרקע.
בהומבו שבדרום-מערב אתיופיה,
מיזם נהדר
של נטיעת עצים באדמות שהושחתו
ועבודה עם קהילות מקומיות
על ניהול יערות בר-קיימא
הוביל לעליות גדולות בתנאי החיים.
אז כפי שאנו רואים, מבייג'ינג ועד לונדון,
מקליפורניה ועד הודו,
מברזיל ועד אתיופיה,
שאנו אכן מבינים
איך לנהל שני שינויים אלה,
המבני והאקלימי.
אנו אכן מבינים איך לנהל אותם היטב.
והטכנולוגיה גם היא משתנה במהירות רבה.
אינני צריך לפרט את כל הדברים האלה
בפני קהל כמו זה,
אבל אתם רואים את המכוניות החשמליות,
את המצברים שמשתמשים בחומרים חדשים.
אתם רואים שכיום אנו יכולים לשלוט מרחוק
במכשירי החשמל בבית בעזרת הטלפון הנייד.
רואים בידוד טוב יותר.
ויש בדרך עוד הרבה.
אבל - וזהו "אבל" גדול -
העולם ככלל משתנה יותר מדי לאט.
איננו מצמצמים מספיק את פליטות הפחמן.
איננו מנהלים את השינויים המבניים האלה
כפי שאנו מסוגלים.
טרם ירדנו לעומק הסיכונים העצומים
של שינויי האקלים.
טרם ירדנו לעומק הפוטנציאל הטמון במה שביכולתנו להשיג.
אנו זקוקים להצטברות של לחץ פוליטי.
אנו זקוקים למנהיגים שיקחו יוזמה.
בכוחנו להשיג צמיחה טובה יותר,
אקלים טוב יותר, עולם טוב יותר.
אנו מסוגלים לגרום לכך,
באמצעות ניהול טוב של שני השינויים האלה,
שמאה השנים הבאות תהיינה המאה הכי טובה.
אם נפשל בכך,
אנחנו, אתם ואני, אם נפשל בכך,
אם לא ננהל נכון את שני השינויים האלה,
מאה השנים הבאות
תהיינה המאה הגרועה ביותר.
זאת המסקנה העיקרית
של הדו"ח על הכלכלה והאקלים
בראשותו של נשיא מקסיקו לשעבר, פליפה קלדרון --
אני ישבתי-ראש יחד איתו --
ואנו מסרנו את הדו"ח הזה אתמול
כאן בניו-יורק, בבניין האו"ם,
לידי המזכיר הכללי של האו"ם,
באן קי-מון.
ברור לנו שזה בכוחנו.
לפני שבועיים,
הפכתי בפעם הרביעית לסבא.
בתנו --
[בכי תינוקת] [צחוק ומחיאות כפיים] --
בתנו ילדה את רוזה, כאן בניו-יורק
לפני שבועיים. הנה הלן ורוזה.
[מחיאות כפיים]
בת שבועיים.
האם נביט בעיניהם של נכדינו ונכדותינו
ונאמר להם שהבנו את הבעיות,
שזיהינו את הסכנות ואת ההזדמנויות,
ובכל זאת הכזבנו?
ברור שלא. הבה נהפוך את מאה השנים הבאות
למאה הכי טובה.
[מחיאות כפיים]