Det finns en man någonstans
som är lite lik skådespelaren Idris Elba,
eller så var han åtminstone det för 20 år sedan.
Jag vet inget annat om honom,
utom att han en gång räddade mitt liv
genom att riskera sitt eget.
Han sprang över fyra filer av motorvägstrafik mitt i natten
för att föra mig i säkerhet
efter en bilolycka som kunde ha dödat mig.
Jag var givetvis djupt skakad av denna händelsen,
men kvar blev en sorts djupt, gnagande behov
att förstå varför han gjorde det,
vilka krafter inom honom som fick honom att göra valet
som lät mig leva,
att riskera sitt eget liv för att rädda livet på en främling?
Med andra ord, vilka är orsakerna till hans eller andras kapacitet till altruism?
Men låt mig först berätta vad som hände.
Den kvällen var jag 19 år
och på väg hem till Tacoma, Washington,
längs motorvägen Interstate 5,
när en liten hund sprang ut framför min bil.
Och jag gjorde precis det man inte ska göra,
vilket är att väja undan.
Och jag upptäckte varför man inte ska göra det.
Jag körde på hunden i alla fall,
bilen fick sladd
och började snurra över motorvägen,
tills den slutligen hamnade i den snabba filen på motorvägen
vänd i fel riktning mot trafiken
och sedan dog motorn.
Och i det ögonblicket var jag säker på att jag också skulle dö,
men det gjorde jag inte
tack vare en modig mans handlingar,
som han måste ha beslutat sig för
på ett ögonblick efter att han såg min strandade bil,
att stanna och springa över fyra filer av motorvägstrafik
i mörkret
för att rädda mitt liv.
Och när han fått igång min bil igen
och fört mig i säkerhet och sett till att jag skulle klara mig
körde han sin väg.
Han talade inte ens om vad han hette,
och jag är ganska säker på att jag glömde tacka.
Så innan jag fortsätter
vill jag bara ta tid till
att stanna upp och tacka den främlingen.
(Applåder)
Jag berättar allt det här
eftersom händelserna den kvällen i viss utsträckning förändrade mitt liv.
Jag blev forskare inom psykologi
och har ägnat mitt arbete åt att förstå människans förmåga att bry sig om andra.
Var kommer den från, hur utvecklas den,
vilka är de extrema uttryck den får ibland?
Dessa frågor är mycket viktiga för att förstå grundläggande aspekter
av människans sociala natur.
Många människor, inklusive allt
från filosofer och ekonomer till vanliga människor,
tror att människans natur i grunden är självisk,
att det enda som driver oss är vår egen välmåga.
Men om det stämmer, varför handlar en del människor, som han som räddade mig,
osjälviskt, som till exempel att hjälpa andra
trots enorma risker för dem själva?
Att svara på den frågan
kräver att man utforskar roten till exceptionellt altruistiska handlingar
och vad som gör människor som handlar så
olika andra.
Men tills nyligen hade väldigt lite gjorts inom detta ämnet.
Det som mannen som räddade mig gjorde
uppfyller den allra striktaste definitionen av altruism,
vilken är ett frivilligt beteende till ett högt pris,
motiverat av en önskan att hjälpa en annan individ.
Så det är en osjälvisk handling som bara gynnar den andra.
Vad kan förklara en sådan handling?
Ett svar är givetvis medkänsla,
som är en viktig motivation bakom altruism.
Men då blir frågan varför en del
verkar ha mer av det än andra?
Och svaret kanske är att hjärnan hos mycket altruistiska människor
är annorlunda i grunden.
Men för att förstå hur
började jag i andra änden,
med psykopater.
En vanlig metod för att förstå grundläggande aspekter i mänsklig natur,
som viljan att hjälpa andra,
är att studera människor där denna vilja saknas
och psykopater är precis en sådan grupp.
Psykopati är en utvecklingsstörning
med starkt genetiskt ursprung
och resultatet är en personlighet som är kall och inte bryr sig
och en tendens att vara antisocial och ibland mycket våldsam.
Jag och mina kollegor vid National Institute of Mental Health
utförde tidig forskning för att kartlägga hjärnan
hos psykopatiska ungdomar
och våra resultat, och även andra nya forskningsresultat,
visar att psykopatiska människor
nästan alltid uppvisar tre karaktärsdrag.
För det första är de, om än inte allmänt okänsliga
för andra människors känslor,
okänsliga för tecken på att andra är i nöd.
Och i synnerhet
har de svårt att känna igen ansiktsuttryck som visar rädsla.
Uttryck av rädsla förmedlar omedelbara behov och känslomässig nöd,
som vanligtvis framkallar medkänsla och vilja att hjälpa
hos människor som ser dem,
så det är logiskt att de med en tendens att sakna medkänsla
också ofta är okänsliga för dessa signaler.
Delen av hjärnan
som är viktigast för att känna igen uttryck av rädsla
kallas amygdala.
Det finns sällsynta fall där människor helt saknar amygdala,
och de har mycket svårt för att känna igen uttryck för rädsla.
Och medan friska vuxna och barn
vanligtvis uppvisar toppar av aktivitet i amygdala
när de ser uttryck för rädsla
visar en psykopats amygdala mindre reaktion på dessa uttryck.
Ibland reagerar amygdala inte alls,
vilket kan vara skälet till att de har svårt att se dessa signaler.
Slutligen är psykopaters amygdala mindre än genomsnittet,
omkring 18 eller 20 procent.
Så alla dessa resultat är pålitliga och robusta
och de är mycket intressanta.
Men kom ihåg att mitt stora intresse
inte är att förstå varför människor inte bryr sig om andra.
Jag vill förstå varför människor bryr sig.
Så den verkliga frågan är
om extraordinär altruism,
som är motsatsen till psykopati
vad gäller medkänsla och viljan att hjälpa andra,
kommer från en hjärna som också är motsatsen till en psykopatisk hjärna?
En sorts antipsykopatisk hjärna,
som är bättre på att känna igen andras rädsla,
en amygdala som reagerar starkare på detta uttryck
och kanske är större än genomsnittet?
Som min forskning nu har visat
stämmer alla tre sakerna.
Och vi upptäckte detta
genom att testa en grupp verkligt extraordinära altruister.
De är människor som har givit en av sina njurar
till en total främling.
Så de har frivilligt gått igenom stora operationer
så att en av deras friska njurar
kunde tas bort och ges till en mycket sjuk främling
som de aldrig mött och kanske aldrig möter.
"Varför gör någon det här?" är en mycket vanlig fråga.
Och svaret kan vara
att hjärnorna hos dessa extraordinära altruister
har vissa karaktärsdrag.
De är bättre på att känna igen andras rädsla.
De är bokstavligen bättre på att märka när någon annan lider.
Detta kan delvis bero på att deras amygdala
reagerar mer på dessa uttryck.
Och minns att detta är samma del av hjärnan som vi upptäckte
reagerade mindre hos psykopatiska människor.
Och slutligen är deras amygdala större än genomsnittet,
ungefär åtta procent.
Så vad alla dessa data verkar tyda på
är att det finns en sorts omtankens kontinuum i världen
som i ena änden förankras av starkt psykopatiska människor
och i andra änden förankras av mycket medkännande människor
som drivs till extremt altruistiska handlingar.
Men jag vill tillägga att det som gör extraordinära altruister så annorlunda
är inte bara att de har mer medkänsla än genomsnittet.
Det har de,
men vad som är än mer ovanligt med dem
är att de har medkänsla och altruism
inte bara för människorna i deras innersta cirkel
av vänner och familj.
För att ha medkänsla för människor vi älskar och identifierar oss med
är inte extraordinärt.
Medkänslan hos verkligt extraordinära altruister
når långt utanför den cirkeln,
bortom den större cirkeln av bekanta
till människor helt utanför deras sociala krets,
totala främlingar,
som mannen som räddade mig.
Och nu har jag haft möjlighet att fråga många altruistiska njurdonatorer
hur de kan generera en så stor krets av medkänsla
att de är villiga att ge sin njure till en total främling.
Och jag upptäckte att det är mycket svårt för dem att svara på den frågan.
Jag frågade, "Hur kommer det sig att du är villig att göra det här
när så många människor inte är det?
Du är en av färre än 2 000 amerikaner
som någonsin har givit en njure till en främling.
Vad gör dig så speciell?"
Och vad svarar de?
De säger, "Ingenting.
Det finns inget speciellt med mig.
Jag är precis som alla andra."
Och jag tycker det är ett väldigt avslöjande svar,
för det pekar på
att dessa altruisters cirklar inte ser ut så här,
de ser mer ut så här.
Det har inget centrum.
Dessa altruister ser bokstavligen inte sig själva
som i centrum av någonting,
som bättre eller viktigare än någon annan.
När jag frågade en altruist varför njurdonation var rätt för henne
svarade hon,
"För det handlar inte om mig."
Någon annan sa,
"Jag är inte annorlunda. Jag är inte unik.
Din studie kommer att visa att jag är precis som du."
Jag tror den bästa beskrivningen
av denna otroliga avsaknad av självcentrering
är ödmjukhet,
vilket är den egenskap som i Sankt Augustins ord
gör människor till änglar.
Och varför är det så?
Därför att om det inte finns något centrum i din cirkel,
finns heller inte någon inre eller yttre ring,
ingen är mer eller mindre värd din omtanke och medkänsla
än någon annan.
Och jag tror att detta skiljer extraordinära altruister
från genomsnittet.
Men jag tror också det är en världssyn som kan uppnås av många
och kanske till och med de flesta.
Och jag tror det är så, för att på samhällsnivå
sker redan en expansion av altruism och medkänsla överallt.
Psykologen Steven Pinker och andra har visat
att överallt i världen är människor mindre beredda att acceptera
lidande i allt större cirklar av andra,
vilket har lett till en minskning av grymhet och våld,
från misskötsel av djur, till våld i hemmet, till dödstraff.
Och det har lett till en ökning av all sorts altruism.
För hundra år sedan hade människor tyckt det var löjligt
att det numera blivit så normalt
för människor att donera blod och benmärg
till totala främlingar.
Är det möjligt att man om hundra år
anser att donationen av en njure till en främling
är precis lika normal
som vi idag anser det vara att donera blod och benmärg?
Kanske.
Så vad ligger till grund för alla dessa otroliga förändringar?
Delvis verkar det vara
ökningar av välstånd och levnadsstandard.
När samhällen blir rikare och får det bättre
verkar människor vända sitt fokus utåt
och som ett resultat ökar alla sorters altruism
gentemot främlingar,
från frivilligarbete till donationer och till och med altruistiska njurdonationer.
Men alla dessa förändringar har också
en märklig och paradoxal effekt,
nämligen att även om världen blir bättre och mer human,
vilket den blir,
är en vanlig uppfattning att den blir värre
och grymmare, vilket den inte blir.
Jag är inte säker på varför det är så,
men jag tror att vi numera vet så mycket mer
om främlingars lidande på avlägsna platser,
så nu bryr vi oss mycket mer
om dessa avlägsna främlingars lidande.
Men vad som står klart är att de sorters förändringar vi nu ser,
att roten till altruism och medkänsla
är lika mycket del av mänsklig natur som grymhet och våld,
kanske till och med mer,
och medan somliga verkar mer känsliga av naturen
för avlägset lidande,
tror jag verkligen att förmågan att ta bort sig själv
från cirkelns centrum
och utöka medkänslans cirkel så den till och med omfattar främlingar
är inom räckhåll för nästan alla.
Tack.
(Applåder)