ב 1845, שדות תפוחי האדמה הגדולים של אירלנד נפגעו ממחלה פטריתית פולשנית
שהדביקה במהירות את יבול הבסיס הזה.
ההשפעה היתה הרסנית.
מליון אנשים מתו מרעב,
ויותר ממליון אחרים נאלצו לעזוב את אירלנד.
כיום, אנחו נמנעים מכאלה קטסטרופות חקלאיות בעזרת חומרי הדברה.
אלה הם מגוון חומרים כימיקליים מעשה ידי אדם ששולטים בחרקים,
בעשבים בלי רצויים,
בפטריות,
מכרסמים,
ובקטריות
שעלולים לאיים על אספקת המזון שלנו.
הם הפכו לחלק חיוני ממערכת המזון שלנו.
וכשאוכלוסיות גדלו, מוֹנוֹקוּלְטוּרָות חוות של גידול יחיד,
עזרו להאכיל אנשים באפקטיביות.
אבל הן גם הותירו את האוכל שלנו פגיע להתקפות קיצוניות של מזיקים.
וכך, נעשנו תלויים אף יותר על חומרי הדברה.
היום, אנחנו ממטירים 2.5 מיליארד ק"ג של חומרי הדברה ברחבי כדור הארץ, כל שנה
כדי לשלוט במבקרים הלא רצויים.
המאבק נגד מזיקים, בעיקר חרקים,
מאפיין את ההסטוריה הארוכה של החקלאות.
תעוד מלפני אלפי שנים
מרמז שאנשים שרפו במכוון כמה מהיבולים שלהם אחרי הקציר
כדי להפטר ממזיקים.
יש אפילו עדויות מהעבר לכך שגייסנו חרקים אחרים לעזרתנו.
בשנת 300, חקלאים סינים הרבו במכוון נמלים ציידות תוקפניות
במטעי תפוזים, כדי להגן על העצים מחרקים אחרים.
בהמשך, עם התפשטות החקלאות המתועשת,
התחלנו להמטיר ארסניק, עופרת, ונחושת כדי לטפל ביבולים.
אבל אלה היו ממש רעילים גם לאנשים.
כשהדרישה שלנו לתוצרת רבה ובטוחה יותר גברה,
גבר גם הצורך בכימיקלים יעילים
שיכולים לשלוט במזיקים בקנה מידה גדול.
זה הביא את עידן חומרי ההדברה הכימיים.
ב-1948, כימאי שוויצרי בשם פאול הרמן מולר
קיבל פרס נובל על גילוי
הדיכלורודיפנילטריכלורואתאן, שידוע גם כ-DDT.
למולקולה החדשה הזו היתה יכולת חסרת תקדים לשלוט במיני חרקים רבים,
עד שנות ה-50, כאשר חרקים הפכו עמידים אליו.
גרוע מזה, הכימיקל למעשה גרם לירידה משמעותית באוכלוסיית הציפורים,
הרעיל מקורות מים,
ולבסוף נמצא כגורם לבעיות בריאותיות לטווח ארוך בבני אדם.
עד 1972, השימוש ב-DDT נאסר בארצות הברית,
אך שאריות שלו עדיין נמצאות בסביבה היום.
מאז, כימאים חיפשו אלטרנטיבות.
עם כל גל חדש של המצאות, הם נתקלו באותם מכשולים –
אבולוציה מהירה של מינים.
כשחומרי הדברה משמידים אוכלוסיות מזיקים,
הם משאירים אחריהם רק את הפריטים הכי עמידים.
אלה מעבירים את הגנים העמידים שלהם לחומרי הדברה
לדור הבא.
זה מוביל לעליה בסופר חרקים,
כמו חיפושית תפוחי האדמה מקולורדו,
שעמידה למעל 50 חומרי הדברה.
חסרון נוסף הוא שחרקים אחרים עלולים להיפגע.
חלקם טורפים מועילים של מזיקים לצמחים או מאביקים חיוניים,
אז מחיקתם מהחקלאות מוחקת גם את התועלות שלהם.
חומרי הדברה השתפרו במשך הזמן,
והם כיום מפוקחים על ידי סטנדרטים חמורים של בטיחות,
אבל עדיין יש להם פוטנציאל לזהם אדמה ומים,
להשפיע על חיי הבר,
ואפילו לפגוע בנו.
אז בהינתן כל הסיכונים האלה, למה אנחנו ממשיכים להשתמש בחומרי הדברה?
למרות שהם לא מושלמים,
הם אולי ההימור הטוב ביותר שלנו כיום נגד משברים חקלאיים גדולים,
שלא להזכיר מחלות הנישאות על ידי יתושים.
היום, מדענים מחפים אסטרטגיות שליטה אלטרנטיביות במזיקים
שמאזנות את הדרישה ליצור מזון
עם שיקולים סביבתיים.
הטבע הפך למקור עיקרי להשראה,
מכימיקלים צמחיים ופטרייתיים טבעיים שיכולים לדחות או למשוך חרקים,
לגיוס חרקים אחרים כשומרי ראש של יבולים.
אנחנו גם פונים לפתרונות היי טק כמו רחפנים.
שיכולים לעוף מעל היבולים,
ולהשתמש בחיישנים שלהם וב-GPS
כדי לבצע המטרות יותר ממוקדות
שמגבילות את ההשפעה הסביבתית הרחבה של חומר ההדברה.
עם שילוב של הבנה ביולוגית,
מודעות סביבתית,
וטכנולוגיות משופרות,
יש לנו סיכוי טוב יותר למצוא פיתרון הוליסטי למזיקים.
חומרי הדברה כימיים אולי לעולם לא ייפטרו מהמוניטין הבעייתי שלהם,
אבל בעזרתם,
אנחנו יכולים להבטיח שקטסטרופות חקלאיות
יישארו בעבר.