מה אם הצמחים שלנו
היו מסוגלים לחוש את רמות הרעילות של האדמה
ולבטא אותן באמצעות צבעי העלים שלהם?
מה אם הצמחים האלה יכלו גם לסלק את הרעלים האלה מהאדמה?
או מה אם הצמחים יכלו לגדל את האריזות שלהם,
או היו מהונדסים להיקצר
רק במכונות מוגנות הפטנט של בעליהם?
מה קורה כשמאחורי העיצוב ביולוגי
עומדת המוטיבציה לייצור המוני של מוצרים?
איזה מין עולם יהיה זה?
שמי אני, ואני מעצבת וחוקרת במעבדת התקשורת של אם-איי-טי,
כחלק מקבוצה ייחודית וחדשה-יחסית בשם "עיצוב בדיוני",
שתקועה איפשהו בין מדע בדיוני למדע עובדתי.
באם-איי-טי התמזל מזלי לעבוד צד בצד עם מדענים
שחוקרים כל מיני תחומים חדשניים
כמו נוירוביולוגיה סינתטית,
תבונה מלאכותית, חיים מלאכותיים
וכל מה שביניהם.
בקמפוס עצמו יש מדענים באמת מבריקים
ששואלים שאלות כמו, "איך אוכל לשפר את העולם?"
והשאלות ששואלים בקבוצה שלי הן, "מה טוב יותר?"
מה טוב יותר בשבילכם, בשבילי,
בשביל אישה לבנה, גבר הומוסקסואלי,
חייל משוחרר, ילד עם גף מלאכותית?
הטכנולוגיה לעולם איננה נייטרלית.
היא יוצרת מציאות
ומשקפת הקשר.
אתם מתארים לעצמכם מה היתה המשמעות מבחינת האיזון חיים-עבודה במשרד שלכם
אם זה היה מונפק לכם כבר ביום הראשון?
(צחוק)
אני מאמינה שתפקידם של אמנים ומעצבים
הוא להעלות שאלות קריטיות.
האמנות היא האופן שבו רואים וחשים את העתיד,
וכיום זהו זמן מלהיב לעסוק בעיצוב,
עם כל הכלים החדשים שנעשים נגישים.
למשל, ביולוגיה מלאכותית
שואפת לתאר את הביולוגיה כבעייה עיצובית.
ובעזרת הפיתוחים האלה,
המעבדה שלי שואלת, מהם התפקידים ותחומי האחריות
של אמן, מעצב, מדען או איש-עסקים?
מהן ההשלכות
של ביולוגיה סינתטית, הנדסה גנטית,
ואיך הן מעצבות את רעיונותינו בשאלה מה זה להיות אנושי?
מהן ההשלכות שלהן על החברה, על האבולוציה
ומהם הסיכונים במשחק הזה?
כרגע, המחקר העיצובי הספקולטיבי שלי
משתעשע בביולוגיה סינתטית,
אבל כדי לייצר משהו עם מטען רגשי יותר.
יש לי אובסייה לחוש הריח כמרחב עיצובי,
והמיזם הזה נשען על הרעיון
של האפשרות לעשות סלפי ריח.
(צחוק)
מה אם יכולתם לקחת את ריח הגוף הטבעי שלכם
ולשלוח אותו למאהב?
המצחיק הוא שגיליתי שזאת היתה מסורת אוסטרית במאה ה-19:
זוגות בתהליך של חיזור נהגו להחזיק פרוסת תפוח
מתחת לבית השחי בזמן הריקודים,
ובסוף הערב,
הנערה היתה מוסרת לבחור שהכי מצא חן בעיניה
את הפרי המשומש שלה,
ואם הרגשות היו הדדיים,
הוא היה טורף את התפוח המסריח הזה.
(צחוק)
ידוע שנפוליאון כתב הרבה מכתבי אהבה לז'וזפין,
אבל אולי הכי בלתי-נשכחת היא ההערה הקצרה והדחופה:
"אגיע בעוד שלושה ימים. אל תתרחצי."
(צחוק)
נפוליאון וז'וזפין אהבו מאד סיגליות.
ז'וזפין השתמשה בבושם בניחוח סיגליות ,
נשאה סיגליות ביום נישואיה,
ונפוליאון שלח לה זר סיגליות מידי שנה, ביום הנישואין.
כשז'וזפין נפטרה,
הוא שתל סיגליות ליד קברה,
וממש לפני שיצא לגלות,
חזר אל הקבר,
קטף כמה מהפרחים האלה, טמן אותם בתליון משכית
שאותו ענד עד ליום מותו.
ובעיני זה כה מרגש,
עד שחשבתי לעצמי,
האם אוכל להנדס את הסיגלית כך שתריח בדיוק כמו ז'וזפין?
מה אם, לעולם ועד,
כשתלכו לבקר בקברה,
תוכלו להריח את ז'וזפין בדיוק כפי שנפוליאון אהב אותה?
האם נוכל להנדס דרכים חדשות להתאבל,
פולחני זכרון חדשים?
אחרי הכל, כבר הנדסנו גידולים טרנסגניים
כדי למרב רווחים,
גידולים שיעמדו בהובלה,
בעלי חיי-מדף ארוכים,
גידולים שטעמם מתוק כסוכר אבל הם עמידים למזיקים,
לפעמים, על חשבון הערך התזונתי.
האם נוכל לרתום אותן טכנולוגיות למען תוצרת רגישה לרגשות?
כיום, במעבדה שלי,
אני בוחנת שאלות כמו, מה גורם לאדם להריח כמו אדם?
ומסתבר שזה מורכב למדי.
גורמים כמו דיאטה, תרופות, סגנון חיים
תורמים כולם לריח שלנו.
גיליתי שהזיעה שלנו היא ברובה חסרת ריח,
אבל הבקטריות והחיידקים שלנו
הם שאחראים לריחות, למצב הרוח, לזהות
ועוד הרבה מעבר לכך.
ויש כל מיני מולקולות שאנו פולטים
אבל אנו קולטים אותן באופן תת-הכרתי בלבד.
אז קיטלגתי ואספתי
בקטריות מחלקים שונים בגופי.
אחרי ששוחחתי עם מדען, חשבנו
שמרקחת הריחות המושלמת של אני
היא כ-10% עצם הבריח, 30% בית השחי,
40% קו הביקיני וכן הלאה,
ומידי פעם איפשרתי לחוקרים ממעבדות אחרות
לרחרח את הדגימות שלי.
היה מעניין לשמוע איך ריח הגוף
נתפש מחוץ להקשר של הגוף.
קיבלתי משובים כמו,
"ריח של פרחים", "ריח של עוף",
"ריח של דגני בוקר",
"ריח של תבשיל בשר בקר".
(צחוק)
במקביל, גידלתי מספר צמחים טורפים
בשל יכולתם לפלוט ריחות בשריים כדי למשוך טרף,
בנסיון ליצור יחסים סימביוטיים
בין הבקטריות שלי לבין האורגניזם הזה.
ואז רצה המקרה, והייתי בבר באם-איי-טי,
ושוחחתי עם מדען אחד
שהיה במקרה כימאי ומדען צמחים,
וסיפרתי לו על המיזם שלי,
והוא אמר, "זה נשמע כמו בוטניקה לנשים בודדות."
(צחוק)
בלי לחוש מוטרדת, אמרתי, "בסדר,"
והצבתי לו אתגר.
"האם נוכל להנדס צמח שישיב לי אהבה?"
ומשום-מה הוא אמר, "בטח. למה לא?"
אז התחלנו לבדוק אם נוכל לגרום לצמח
לגדול לעברי, כאילו אני השמש.
בדקנו מנגנונים צמחיים כמו פוטוטרופיזם,
שגורם לצמח לצמוח לכיוון השמש
באמצעות הפקת הורמונים כמו אוקסין,
שגורם להתארכות התאים בצד המוצל.
כיום אני יוצרת מערכת שפתונים
שספוגים בכימיקלים האלה
שמאפשרים לי אינטראקציה עם צמח בחתימות הכימיות שלו --
שפתונים שגורמים לצמחים לצמוח במקומות שאני מנשקת אותם,
צמחים שפורחים כשאני מנשקת את הפריחה.
ובאמצעות המיזמים האלה
אני שואלת שאלות כמו,
איך אנו מגדירים "טבע"?
איך אנו מגדירים "טבע" כשאנו יכולים להנדס מחדש את תכונותיו,
ומתי עלינו לעשות זאת?
האם לצרכי רווח, לצרכים שימושיים?
האם נוכל לעשות זאת לצרכים רגשיים?
האם ניתן להשתמש בביוטכנולוגיה ליצירות מרגשות כמו במוסיקה?
מהם הגבולות בין מדע
לבין יכולתו לעצב את הנוף הרגשי שלנו?
מנטרת עיצוב מפורסמת אומרת שהצורה כפופה לתפקוד.
אז כעת, ממקומי איפשהו בין המדע, העיצוב והאמנות
אני שואלת,
מה אם הבדיון תורם לעובדה?
איך תיראה מעבדת מחקר ופיתוח כזאת
ואילו שאלות נשאל ביחד?
אנו מרבים לראות בטכנולוגיה את התשובה,
אבל כאמנית ומעצבת,
אני אוהבת לשאול, "מהי השאלה?"
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)