Selam alejkum (mir s vama).
Dobrodošli u Dohu.
Ja sam zadužen da hrana u ovoj državi bude sigurna.
U sljedeće dvije godine moj je posao
dizajnirati cijeloviti dugoročni plan
a zatim ga u sljedećih 10 godina implementirati -
naravno, zajedno s mnogo drugih ljudi.
Ali prvo, moram vam ispričati priču koja je moja priča,
priču o zemlji u kojoj ste danas.
I naravno, većina vas je danas jela tri obroka,
i vjerojatno će jednako nastaviti nakon ovog događaja.
Dakle, počnimo, što je Katar bio u 1940-ima?
Ovdje je živjelo otprilike 11,000 ljudi.
Nije bilo vode. Nije bilo energije, nafte, auta, ništa od toga.
Većina od ljudi koji su ovdje živjeli,
živjela je ili u obalnim selima, ribareći
ili su bili nomadi koji su lutali okruženjem pokušavajući
pronaći vodu. Ništa od glamura koji danas vidite nije postojalo.
Ni gradovi kakve danas vidite u Dohi, Dubaiju, Abu Dabiju, Kuvajtu ili Rijadu.
Nije da tada nisu mogli razviti gradove,
nisu postojali resursi za razviti ih.
A možete vidjeti i da je očekivano trajanje života bilo kratko.
Većina ljudi umirala je u blizini 50-ih godina.
Krenimo na drugo poglavlje: doba nafte.
1939. godina, tada je nafta otkrivena.
Nažalost, nije u potpunosti komercijalno iskorištena
do nakon Drugog svjetskog rata.
Što je nafta uzrokovala?
Promijenila je ovu zemlju iz temelja, što danas možete vidjeti i osjetiti.
Ovo je, također, sve one ljude koji su lutali pustinjom -
tražeći vodu, tražeći hranu,
pokušavajući se brinuti o stoci - urbaniziralo.
Ovo vam se može činiti čudnim,
ali mi u mojoj obitelji imamo različite naglaske.
Moja majka ima naglasak koji je vrlo različit od naglaska mog oca,
a populacija smo od otprilike 300.000 ljudi u istoj državi.
Danas u ovoj zemlji postoje pet ili šest različitih naglasaka.
Netko se može pitati: "Kako? Kako se ovo moglo dogoditi?"
Zato što smo živjeli raspršeno.
Nismo mogli živjeti na koncentriranom prostoru jednostavno zato što nije bilo resursa.
A kada su resursi stigli, bila je to nafta,
počeli smo razvijati moderne tehnologije
i skupljati ljude zajedno jer smo trebali koncentraciju.
Ljudi su se počeli upoznavati.
I shvatili smo da postoje razlike u naglascima.
Dakle, ovo je poglavlje dva: doba nafte.
Pogledajmo današnju sliku.
Ovo je krajolik po kojem većina vas vjerojatno zna Dohu.
Koja je današnja populacija?
Ona iznosi 1.7 milijuna ljudi.
Ovo se dogodilo u manje od 60 godina.
Prosječan rast gospodarstva je približno 15 posto u proteklih pet godina.
Očekivani životni vijek se produžio na 78.
Potrošnja vode je porasla na 430 litara po osobi.
I među najvećima je u svijetu.
Od potpune nestašice vode
do potrošnje na najvišoj razini, višoj od bilo koje druge nacije.
Ne znam je li ovo rezultat nestašice vode.
Ali što je zanimljivo u priči koju sam upravo ispričao?
Zanimljiv dio je što nastavljamo rasti
15 posto svake godine u proteklih pet godina, bez vode.
Ovo je nešto povijesno. Nikad se ranije nije dogodilo u povijesti.
Gradovi su u potpunosti izbrisani zbog nedostatka vode.
Povijest se piše u ovoj regiji.
Ne samo gradovi koje gradimo,
nego gradovi sa snovima i ljudima koji žele biti znanstvenici, doktori.
Živi, sagradi lijep dom, dovedi arhitekta, dizajniraj kuću.
Ovi ljudi su uporni da je ovo prostor za život, iako nije bio.
Ali naravno, uz korištenje tehnologije.
Brazil ima 1.782 milimetara kiše i padalina godišnje.
Katar ima 74, ali imamo ovakvu stopu rasta.
Pitanje je, kako?
Kako smo uspjeli to preživjeti?
Uopće nemamo vode.
Jednostavno zbog ovog gigantskog, mamutskog stroja zvanog desalinizator.
Energija je ovdje ključni faktor. Sve je promijenila.
Ona je to što pumpamo iz tla, čega tone spaljujemo,
većina ju je vjerojatno koristila tijekom dolaska u Dohu.
To je, dakle, naše jezero, ako ga možete zamisliti.
To je naša rijeka.
Tako se dogodilo da svi vi možete koristiti i uživati vodu.
To je najbolja tehnologija koju ova regija ikad može imati: desalinizacija.
Što su rizici?
Brine li vas to mnogo?
Rekao bih, pogledate li možda globalne činjenice,
shvatit ćete, naravno da se brinem.
Potražnja je sve snažnija, populacija raste,
A premašili smo sedam milijardi prije tek nekoliko mjeseci.
Ovaj broj ljudi zahjeva hranu.
Postoje predviđanja da će nas biti devet milijardi do 2050.
I zato se zemlja koja nema vode
mora brinuti što se događa izvan njezinih granica.
Prehrana se također mijenja.
Porastom na viši socio-ekonomski nivo,
ljudi također mijenjaju svoju prehranu.
Počinju jesti više mesa i sve što slijedi.
U drugu ruku, prinosi padaju
zbog klimatskih promjena i ostalih faktora.
I netko mora zbilja shvatiti kad će se kriza dogoditi.
Ovo je situacija u Katru, za one koji ne znaju.
Imamo rezervu vode za samo dva dana.
Uvozimo 90 posto naše hrane
i obrađujemo manje od jednog postotka naše zemlje.
Ograničeni broj poljoprivrednika koje imamo
nikad nisu bili izgurani od svojih poljoprivrednih praksi
kao rezultat otvorenog tržišta i dolaska velikih igrača itd.
Zbog toga i nama prijete rizici.
Ovi rizici direktno utječu na održivost ove nacije i naš opstanak.
Pitanje je: postoji li rješenje?
Postoji li održivo rješenje?
Zapravo, postoji.
Ovaj prikaz sažima tisuće stranica tehničkih dokumenata
na kojima radimo u protekle dvije godine.
Krenimo od vode.
Znamo vrlo dobro - ranije sam vam pokazao - da trebamo energiju.
Ako će nam trebati energija, koji tip energije?
Iscrpljiva energija? Fosilna goriva?
Ili bismo trebali koristiti nešto drugo?
Imamo li komparativnu prednost u korištenju neke druge verste energije?
Pretpostavljam da vas do sada većina shvaća da imamo: 300 dana sunca.
Koristit ćemo ovu obnovljivu energiju da proizvedemo vodu koja nam je potrebna.
Vjerojatno ćemo postaviti 1.800 megavata solarnih sustava
da bismo proizveli 3,5 milijuna kubičnih metara vode.
A to je mnogo vode.
Ova će voda zatim ići poljoprivrednicima
i poljoprivrednici će moći zalijevati svoje biljke,
i bit će u mogućnosti opskrbiti društvo hranom.
Ali kako bi horizontalna linija bila održiva -
jer ovo su projekti, ovo su sustavi koje ćemo isporučiti -
moramo također razviti i vertikalnu liniju:
održavanje sustava, obrazovanje na visokom nivou, istraživanje i razvoj,
industrija, tehnologije, kako bismo proizveli ove tehnologije za primjenu i konačno za tržišta.
Ali ono što pokreće i omogućuje je sve ovo je zakonodavstvo, politike i regulacije.
Bez njih, ne možemo ništa.
I to je ono što planiramo učiniti.
U sljedeće dvije godine nadamo se završiti s ovim planom
i prijeći na njegovu implementaciju.
Naš cilj je biti milenijski grad, kao mnogi milenijski gradovi drugdje:
Istanbul, Rim, London, Pariz, Damask, Kairo.
Stari smo samo 60 godina, ali želimo živjeti zauvijek
kao grad, živjeti u miru.
Mnogo vam hvala.
(Pljesak)