Koliko puta se ponavlja refren u vašoj omiljenoj pesmi?
I razmislite na trenutak, koliko puta ste je preslušali?
Velike su šanse da ste čuli kako se taj refren ponavlja desetine,
ako ne i stotine puta,
i zapadnjačke popularne pesme nisu jedine koje se mnogo ponavljaju.
Ponavljanje je svojstvo koje deli muzika u kulturama širom sveta.
Dakle, zašto se muzika toliko zasniva na ponavljanju?
Jedan deo odgovora dolazi iz nečega
što psiholozi nazivaju efektom samog izlaganja.
Ukratko, ljudi su skloni da preferiraju stvari kojima su ranije bili izloženi.
Na primer, na radiju kreće pesma koju ne volimo baš naročito,
ali zatim je čujemo u prodavnici, u bioskopu
i opet na ulici.
Uskoro, udaramo u ritmu, pevamo reči,
čak i skidamo pesmu sa interneta.
Ovaj efekat samog izlaganja deluje ne samo kod pesama.
Takođe deluje za sve, od oblika do reklama za fudbalsko prvenstvo.
Dakle, šta je to što čini ponavljanje tako naročito rasprostranjenim u muzici?
Da bi ovo istražili, psiholozi su zatražili od ljudi
da slušaju muzičke kompozicije koje su izbegavale tačno ponavljanje.
Čuli su odlomke iz ovih komada ili u njihovom originalnom obliku,
ili u verziji koja je digitalno izmenjena tako da uključuje ponavljanje.
Iako su originalne verzije komponovali
neki od najpoštovanijih kompozitora 20. veka,
a ponavljajuće verzije su montirane prostim audio uređivanjem,
ljudi su ocenjivali ponavljajuće verzije kao prijatnije, interesantnije
i kao verovatnije da ih je komponovao čovek umetnik.
Ponavljanje u muzici je neodoljivo.
Pomislite na klasik Mapetovaca: "Mana Mana".
Ako ste ga pre čuli,
gotovo je nemoguće da, nakon što otpevam "Mana Mana",
ne odgovorite sa: "Du du du du du".
Ponavljanje neodoljivo povezuje svaki delić muzike
sa narednim delom koji dolazi posle njega.
Tako da, kada čujete par nota, već zamišljate šta ide sledeće.
Vaš um nesvesno peva zajedno,
i pre nego što primetite, možda već počnete da glasno pevušite.
Skorija istraživanja su pokazala da kada ljudi čuju da se ponavlja segment muzike,
skloniji su da se kreću ili udaraju u njegovom ritmu.
Ponavljanje nas poziva u muziku kao zamišljene učesnike,
pre nego kao pasivne slušaoce.
Istraživanje je takođe pokazalo
da slušaoci premeštaju pažnju kroz ponavljanje u muzici
fokusirajući se na različite aspekte zvuka pri svakom novom slušanju.
Možda ćete prvi put primetiti melodiju fraze,
ali kada se ona ponovi, vaša pažnja se pomera na to kako gitarista okida žicu.
Ovo se takođe dešava u jeziku, što se naziva semantička zasićenost.
Ponavljanje reči kao što je atlas do besmisla
može učiniti da prestanete da mislite o tome šta reč znači,
i umesto toga se fokusirate na zvuke: na čudan način kojim L sledi T.
Na ovaj način, ponavljanje može otvoriti novi svet zvukova
koji nisu dostupni pri prvom slušanju.
L koje sledi T možda nije estetski bitno za "atlas",
ali okidanje žice gitariste može biti od kritičnog ekspresivnog značaja.
Iluzija od govora do pesme odslikava kako jednostavno
ponavljanje rečenice više puta skreće pažnju posmatrača
ka tonalitetu i temporalnim aspektima zvuka,
tako da ponovoljeni izgovor
zapravo počinje da zvuči kao da se peva.
Sličan efekat se događa sa nasumičnim sekvencama zvuka.
Ljudi će nasumične sekvence koje su čuli kako se ponavljaju oceniti
kao muzikalnije od nasumične sekvence koju su čuli jednom.
Ponavljanje proizvodi neku vrstu usmeravanja ka zvuku,
što smatramo karakterističnim za muziku, dok slušamo uz zvuk,
priključujući se u mašti notama koje će uslediti.
Ovaj obrazac slušanja poklapa se
sa našom prijemčivošću da postanemo zaraženi pesmom,
kada nam se delovi muzike uvuku u glavu,
i sviraju iznova i iznova, kao pokvarena ploča.
Kritičarima je često neprijatna repeticija u muzici,
smatrajući je detinjastom ili regresivnom,
ali ponavljanje, daleko od neprijatnosti, zapravo je ključno svojstvo
za proizvodnju iskustva koje smatramo muzičkim.