כמה פעמים הפזמון חוזר בשיר האהוב עליכם?
וקחו רגע לחשוב, כמה פעמים הקשבתם לו?
הסיכויים הם ששמעתם את הפזמון חוזר עשרות אם לא מאות פעמים,
וזה לא רק שירים פופולריים במערב שחוזרים הרבה.
חזרה היא תכונה שמוזיקה מתרבויות מסביב לעולם נוטה לחלוק.
אז, למה מוזיקה מסתמכת בכבדות על חזרה?
חלק אחד של התשובה מגיע ממה שפסיכולוגים קוראים לו אפקט החשיפה.
בקיצור, אנשים נוטים להעדיף דברים שהם היו חשופים אליהם בעבר.
לדוגמה, שיר נשמע ברדיו שאנחנו לא ממש אוהבים,
אבל אז שאנחנו שומעים את השיר בחנות המכולת, בקולנוע
ושוב בפינת הרחוב.
במהרה, אנחנו מתופפים לקצב, שרים את המילים,
אפילו מורידים את השיר.
אפקט החשיפה הזה עובד לא רק על שירים.
הוא גם עובד על כל דבר החל מצורות למודעות בסופרבול.
אז, מה הופך חזרה לכל כך נפוצה במוזיקה?
כדי לבדוק, פסיכולוגים ביקשו מאנשים להאזין ליצירות מוזיקליות
שנמנעו מחזרה מדוייקת,
הם שמעו חלקים מהיצירות האלו או בצורה המקורית שלהן,
או בגירסה ששונתה דיגיטלית לכלול חזרה.
למרות שהגרסאות המקוריות הולחנו
על ידי כמה מהמלחינים הכי מוערכים במאה ה 20,
והגרסאות עם החזרה הורכבו על ידי עריכת סאונד בכוח,
אנשים דרגו את הגרסאות עם החזרה כמהנות יותר, מעניינות יותר
ושיותר הגיוני שהולחנו על ידי אמנים אנושיים.
חזרה במוזיקה היא מאד מושכת.
חשבו על הקלאסיקה של החבובות, "מהנה מהנה."
אם שמעתם אותה בעבר,
כמעט בלתי אפשרי אחרי שאשיר, "מהנה מהנה,"
לא להשיב, "דו דו דו דו דו ."
חזרה מחברת כל חלק של המוזיקה
בצורה בלתי נמנעת לחלק הבא של המוזיקה שאחריו.
אז כשאתם שומעים כמה תווים, אתם כבר מדמיינים מה בא הלאה.
המוח שלכם שר יחד בצורה לא מודעת.
ובלי לשים לב, אתם אולי תתחילו לזמזם בקול.
מחקרים עדכניים הראו שכשאנשים שומעים מקטע מוזיקה חוזר,
יש יותר סיכוי שינועו או יתופפו יחד איתו.
חזרה מזמינה אותנו לתוך המוזיקה כמשתתפים דמיוניים,
במקום כמאזינים פסיביים.
המחקרים גם הראו
שמאזינים מטים את תשומת הלב שלהם בין חזרות מוזיקליות,
מתמקדים על פנים שונים של הצליל בכל האזנה חדשה.
אתם אולי תשימו לב למלודיה של ביטוי בפעם הראשונה,
אבל כשהוא חוזר, תשומת הלב שלכם נעה לאיך הגיטריסט משנה את גובה הצליל.
זה גם קורה בשפה, עם משהו שנקרא רוויה סמנטית.
חזרה על מילה כמו אטלס אד נאוסאם
יכולה לגרום לכם להפסיק לחשוב משמעות המילה,
ובמקום להתמקד בצלילים: הדרך המוזרה בה ה "ל" בא אחרי ה"ט."
בדרך זו, חזרה יכולה לפתוח עולם חדש של צלילים
שלא זמינים בהאזנה ראשונה.
ה"ל" שאחרי ה"ט" אולי לא רלוונטי אסטטית ל "אטלס,"
אבל לגובה הצליל של הגיטריסט יכולה להיות חשיבות הבעתית קריטית.
אשליית הנאום לשיר לוכדת איך פשוט
חזרה על משפט מספר פעמים מסיטה את תשומת הלב של המאזינים
לגובה הצליל ולמקצב של הצליל,
כך שהשפה המדוברת החוזרת
מתחילה למעשה להישמע כמו שירה.
אפקט דומה מתרחש עם קטעים אקראיים של צליל.
אנשים ידרגו קטעים אקראיים שהם שמעו בלולאה חוזרת
כיותר מוזיקלים מקטעים אקראיים שהם שמעו פעם אחת.
חזרה מעלה סוג של כיוון לצליל
שאנחנו חושבים עליו באופן ברור כמוזיקלי, כשאנחנו מקשיבים למוזיקה,
מתחברים בדמיון עם התו שעומד להיות מנוגן.
צורה זו של הקשבה מתקשרת לרגישות שלנו לתולעי אוזניים מוזיקליות,
שם קטעים של מוזיקה חופרים לתוך ראשנו,
ומנגנים שוב ושוב כאילו הם תקועים על חזרה.
מבקרים הרבה פעמים מתביישים מהחזרה של מוזיקה,
ומוצאים אותה ילדותית ורגרסיבית,
אבל חזרה, הרחק מבושה, היא למעשה תכונה מרכזית
שמדגישה את סוג החוויה שאנחנו חושבים עליה כמוזיקלית.