לפני בערך 12 שנים,
ויתרתי על הקריירה שלי בבנקאות
כדי לנסות להפוך את העולם למקום בטוח יותר.
זה כלל מסע לתוך תמיכה ברעיון האזורי והגלובלי
ופגישה עם כמה מהאנשים הכי יוצאי דופן בעולם.
בתהליך, הפכתי לדיפלומטית של החברה האזרחית.
דיפלומטים של החברה האזרחית עושים שלושה דברים:
הם מביעים את קולם של האנשים,
הם לא קשורים לאינטרס לאומי,
ומשפיעים על שינוי ברשתות אזרחיות,
לא רק על כאלו מדינתיות.
ואם אתם רוצים לשנות את העולם, אנחנו צריכים עוד מהם.
אבל הרבה אנשים עדיין שואלים,
"האם החברה האזרחית באמת יכולה לעשות שינוי גדול?
האם אזרחים יכולים להשפיע ולעצב מדיניות מדינית וגלובלית?"
מעולם לא חושבתי שאשאל את עצמי את השאלות האלו,
אבל הנה אני פה לחלוק איתכם כמה תובנות
על שתי תנועות חברתיות אזרחיות חזקות שאני מעורבת בהן.
הן נוגעות לנושאים שיש לי תשוקה אליהם:
שליטה בנשק ומדיניות סמים.
ואלו הנושאים שמשנים פה.
אמריקה הלטינית היא נקודת המוצא של שנייהם.
לדוגמה, ברזיל --
למדינה היפיפיה הזו שמארחת את TEDGlobal יש את השיא הכי מכוער בעולם.
אנחנו האלופים מספר אחת באלימות רצחנית.
אחד מכל 10 אנשים שנהרג בעולם הוא ברזילאי.
זה מתורגם ליותר מ 56,000 אנשים
שמתים באלימות כל שנה.
רובם בחורים צעירים שחורים שמתים ביריות.
ברזיל היא גם אחת מהצרכניות הגדולות בעולם של סמים,
והמחלמה בסמים היתה כואבת במיוחד פה.
סביב 50 אחוז מהרציחות ברחובות בברזיל
משוייכות למלחמה בסמים.
אותו הדבר נכון לבערך 25 אחוז מהאנשים בכלא.
וזה לא רק ברזיל שמושפעת משתי הבעיות של נשק וסמים.
כמעט כל מדינה ועיר ברחבי מרכז ודרום אמריקה בצרות.
באמריקה הלטינית יש תשעה אחוזים מאוכלוסיית העולם,
אבל 25 אחוז מהמיתות האלימות העולמיות.
אלו לא בעיות שאנחנו יכולים לברוח מהן.
אני בהחלט לא יכולתי.
אז הקמפיין הראשון שהייתי מעורבת בו התחיל פה ב 2003
כדי לשנות את חוקי הנשק של ברזיל
וליצור תוכנית לקנות חזרה נשקים.
בתוך כמה שנים,
לא רק שינינו את החקיקה הלאומית
שעשתה את זה לקשה בהרבה לאזרחים לקנות נשק,
אלא אספנו והשמדנו כמעט חצי מליון נשקים.
זו היתה אחת מתוכניות הקניה חזרה הגדולות ביותר בהסטוריה --
(מחיאות כפיים) --
אבל גם סבלנו מכמה נסיגות.
הפסדנו במשאל עם לאסור מכירת נשקים לאזרחים ב 2005,
היוזמה השניה היתה גם רעיון מקומי,
אבל היום היא תנועה גלובלית לשקם את משטר השליטה בסמים הבין לאומי.
אני המתאמת האחראית
של משהו שנקרא הועדה הגלובלית למדיניות סמים.
הועדה היא קבוצה ברמה גבוהה
של מנהיגים גלובליים שהתאחדו לזהות גישות יותר הומניות
ואפקטיביות לנושא הסמים.
מאז שהתחלנו ב 2008, הטאבו על סמים נשבר,
ברחבי אמריקה, מארצות הברית ומקסיקו לקולומביה ואורוגוואי,
השינוי באויר.
אבל במקום לספר לכם את כל הסיפור על שתי התנועות האלו,
אני רק רוצה לחלוק איתכם ארבע תובנות עיקריות.
אני קוראת להם שיעורים לשינוי העולם.
יש בהחלט הרבה יותר,
אבל אלו הן המשמעותיות עבורי.
אז השיעור הראשון הוא:
שנו ושלטו בנרטיב.
זה אולי נראה ברור,
אבל מרכיב עיקרי לדיפלומטיית חברה אזרחית
הוא ראשית לשנות ואז לשלוט בנרטיב.
זה משהו שפוליטיקאים ותיקים מבינים,
אבל קבוצות החברה האזרחית באופן כללי לא מצליחות כל כך.
במקרה של מדיניות סמים,
ההצלחה הכי גדולה שלנו היתה לשנות את הדיון
הרחק מהאשמת המלחמה בסמים
ללשים את בריאות האנשים והבטיחות קודם.
בדו"ח חדשני שרק השקנו בניו יורק,
הראנו גם שהקבוצות שמרוויחות הכי הרבה מהשוק הזה של 320 מיליארד דולר
הן כנופיות קרימינליות וקרטלים.
אז כדי לחתור תחת הכוח והרווח של הקבוצות האלו,
אנחנו צריכים לשנות את השיח.
אנחנו צריכים להפוך סמים לא חוקיים לחוקיים.
אבל לפני שאני גורמת לכם להתרגש יותר מדי,
אני לא מתכוונת שסמים צריכים להיות חופשיים לכולם.
מה שאני מדברת עליו, ומה שהועדה הגלובלית טוענים עבורו
זה ליצור שוק מפוקח מאוד,
בו לסמים שונים יהיו רמות שונות של פיקוח.
ובנוגע לפיקוח על נשקים, הצלחנו בשינוי,
אבל לא כל כך בשליטה על הנרטיב.
וזה מביא אותי לשיעור הבא:
לעולם אל תמעיטו בערך היריבים.
אם אתם רוצים להצליח בשינוי העולם,
אתם צריכים לדעת מול מי אתם עומדים.
אתם צריכים ללמוד את המוטיבצמיות שלהם ונקודות המבט.
במקרה של הגבלת נשקים,
אנחנו באמת המעטנו בערך של היריבים שלנו.
אחרי תוכנית איסוף נשקים מאוד מוצלחת,
היינו מואשרים.
היתה לנו תמיכה מ 80 אחוז מהברזילאים,
וחשבנו שזה יכול לעזור לנו לזכות במשאל העם
לאסור מכירת נשק לאזרחים.
אבל טעינו לגמרי.
במהלך דיון טלוויזיוני בן 20 יום,
היריבים שלנו השתמשו בטיעונים שלנו נגדנו.
ובסופו של דבר הפסדנו בהצבעת העם.
זה היה ממש נורא.
איגוד הרובאים הלאומי - כן ה NRA האמריקאי --
הגיע לברזיל.
הם הציפו את הקמפיין שלנו עם הפרופגנדה שלהם,
שהיא כמו שאתם יודעים,
קישור הזכות לשאת נשק לרעיונות של חירות ודמוקרטיה.
הם פשוט זרקו הכל עלינו.
הם השתמשו בדגל הלאומי שלנו,
בהמנון הלאומי.
הם העלו את זכויות הנשים
והשתמשו לרעה בתמונות של מנדלה, כיכר טיאנמן, ואפילו היטלר.
הם זכו על ידי משחק בפחדים של אנשים.
למעשה, לרובים כמעט לא התייחסו בקמפיין שלהם.
המיקוד שלהם היה על זכויות אישיות.
אבל אני שואלת אתכם,
איזו זכות חשובה יותר,
הזכות לחיות
או הזכות להחזיק נשק שלוקח חיים?
(מחיאות כפיים)
חשבנו שאנשים יצביעו בהגנה על החיים,
אבל במדינה עם עבר קרוב של דקטטורה צבאית,
המסר האנטי ממשלתי של היריבים שלנו הדהד,
ולא היינו מוכנים לענות.
שיעור נלמד.
היינו יותר מוצלחים במקרה של מדיניות הסמים.
אם הייתם שואלים את רוב האנשים לפני 10 שנים אם סיום המלחמה בסמים אפשרי,
הם היו צוחקים.
אחרי הכל, יש בתי כלא עצומים של משטרה וצבא
ומוסדות פיננסיים שמרוויחים מהמלחמה הזו.
אבל היום, משטר השליטה בסמים הבינלאומי מתחיל להתפורר.
ממשלות וחברות אזרחיות מתנסות בגישות חדשות.
הועדה הגלובלית למדיניות סמים
באמת הכירה את האופוזיציה שלה,
ובמקום להלחם בהם,
יושב הראש שלנו - הנשיא הברזילאי לשעבר פרננדו הנריקה קרדוסו --
פנה למנהיגים מרחבי הספקטרום הפוליטי,
מליברלים לשמרנים.
הקבוצה האיכותית הזו הסכימה לדון בכנות
במעלות ובחסרונות של מדיניות סמים.
זה היה הדיון המיודע, השקול והאסטרטגי הזה
שגילה את האמת העצובה בנוגע למלחמה בסמים.
המלחמה בסמים למעשה נכשלה בכל מידה.
סמים זולים וזמינים מתמיד,
והצריכה עלתה גלובלית.
אבל אפילו גרוע יותר,
היא גם יצרה תוצאות שליליות מסיביות לא מכוונות.
זה נכון שכמה אנשים טענו כך לפני כן,
אבל עשינו שינוי
על ידי צפיית הטיעונים של היריבים שלנו
ועל ידי ניצול קולות חזקים
שלפני כמה שנים היו כנראה מתנגדים לשינוי.
שיעור שלישי: השתמשו במידע כדי להניע את הטיעון שלכם.
נשק וסמים הם נושאים רגשיים,
ולמדנו באופן כואב בקמפיין משאל העם על הנשק בברזיל,
לפעמים זה בלתי אפשרי לעבור את הרגשות
ולהגיע לעובדות.
אבל זה לא אומר שאנחנו לא צריכים לנסות.
עד לאחרונה,
פשוט לא ידענו כמה ברזילאים נהרגו מנשק חם.
למרבה הפלא, זו היתה אופרת סבון מקומית בשם "מולהרס אפקסיונדס" --
או "אישה מאוהבת" --
שהתיחילה את קמפיין השליטה בנשק הלאומי של ברזיל.
בפרק אחד בעל רייטינג גבוה,
שחקנית אופרת סבון מובילה נהרגה על ידי כדור טועה.
הסבתות הברזילאיות ועקרות הבית היו זועמות,
ובמקרה של אומנות שמחקה את החיים,
הפרק גם כלל צילומים של צעדת שליטה ברובים אמיתית
שאורגנה ממש פה,
בחוץ בחוף קופקבנה.
למוות הטלוויזיוני ולצעדה היו השפעה עצומה על דעת הציבור.
תוך שבועות, הקונגרס הלאומי שלנו אישר את חוק פרוק הנשק
שהתמהמה שנים.
היינו מסוגלים אז להניע מידע
כדי להראות את התוצאות המוצלחות של השינוי הגדול בחוק
ותוכנית איסוף הנשקים.
הנה מה שאני מתכוונת אליו:
נוכל להוכיח שתוך שנה אחת,
הצלנו יותר מ 5,000 חיים.
(מחיאות כפיים)
ובמקרה של סמים,
כדי לחתור תחת הפחד והדעות הקדומות שמקיפות את הנושא,
הצלחנו לאסוף ולהציג מידע שמראה שמדיניות הסמים האלו
גרמו ליותר נזק מהשימוש בסמים עצמו,
ואנשים מתחילים להבין את זה.
התובנה הרביעית שלי היא:
אל תפחדו לחבר קיצונים.
מה שלמדנו בברזיל --
וזה לא רלוונטי רק למדינה שלי --
זו החשיבות של חיבור אנשים שונים ומגוונים.
אם אתם רוצים לשנות את העולם,
זה עוזר שיש חתך רחב של החברה לצדכם.
גם במקרה של נשק וסמים,
חיברנו ערוב נפלא של אנשים.
הנענו את העלית וקיבלנו תמיכה אדירה מהמדיה.
אספנו את הקורבנות, מקדמי זכויות אדם, איקונים תרבותיים.
הרכבנו גם את המעמד המקצועי --
רופאים, עורכי דין, אקדמיה ועוד.
מה שלמדתי במשך השנים האחרונות
זה שאתם צריכים קואליציות של המוכנים והלא מוכנים כדי לעשות שינוי.
במקרה של סמים,
היינו צריכים ליברטריאנים, מתנגדים לאיסור, מחוקקים,
ופיליטיקאים ליברלים.
הם אולי לא יסכימו על הכל:
למעשה, הם לא מסכימים כמעט על הכל,
אבל הלגיטימיות של הקמפיין מבוססת על מגוון נקודות המבט.
לפני יותר מעשור,
היה לי עתיד נוח בעבודה בבנקאות השקעות.
הייתי רחוקה ומנותקת מהעולם של דיפלומטיית החברה האזרחית
כמו שאתם יכולים לדמיין.
אבל לקחתי סיכון.
שיניתי מסלול,
ובדרך, עזרתי ליצור תנועות חברתיות
שאני מאמינה שהפכו כמה חלקים של העולם לבטוחים יותר.
לכל אחד ואחת מאיתנו יש את הכוח לשנות את העולם.
לא משנה מה הנושא, ולא משנה כמה קשה המאבק,
החברה האזרחית היא מרכזית לתוכניות של השינוי.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)