Kraften hos "än".
Jag hörde talas om ett gymnasium i Chicago
där eleverna var tvungna att klara ett visst antal kurser för att ta examen,
och om de inte klarade en kurs så fick de betyget "Inte än."
Jag tyckte att detta var fantastiskt,
för om man blir underkänd tänker man, jag är värdelös, jag kommer ingenvart.
Men om man får betyget "Inte än"
så förstår man att man är i en inlärningsprocess.
Den skapar en väg in i framtiden.
"Inte än" gav mig också insikt
i en avgörande händelse tidigt i min karriär,
en riktig vändpunkt.
Jag ville se
hur barn hanterade utmaningar och svårigheter,
så jag gav 10-åringar
problem som var lite för svåra för dem.
Några reagerade överraskande positivt.
De sa saker som "Jag älskar en utmaning,"
eller "Vet du, jag hoppades att det här skulle bli lärorikt."
De förstod att deras förmågor kunde utvecklas.
De hade vad jag kallar ett utvecklande tankesätt.
Men andra elever kände att det var tragiskt, katastrofalt.
Sett utifrån deras mer fixerade tankesätt,
hade deras intelligens testats, och de hade misslyckats.
Istället för att frodas i kraften av "än",
var de fångna i nuets tyranni.
Så vad gör de sedan?
Jag ska berätta vad de gör sedan.
I en studie talade de om för oss att de troligen skulle fuska nästa gång
istället för att plugga mer, ifall de kuggade på ett prov.
I en annan studie såg vi att efter ett misslyckande
sökte de efter någon som fått ett ännu sämre resultat
så att de kunde känna sig duktiga.
I studie efter studie har de flytt från svårigheter.
Forskare mätte
den elektriska aktiviteten i hjärnan
när elever konfronterades med ett fel.
Till vänster ser ni eleverna med fixerat tankesätt.
Knappt någon aktivitet.
De flyr från felet.
De tar inte i det.
Till höger har vi eleverna med ett utvecklande tankesätt,
idén att förmågor kan utvecklas.
De engagerar sig djupt.
Hjärnan brinner av "än".
De engagerar sig djupt.
De bearbetar felet.
De lär sig av det och rättar det.
Hur uppfostrar vi våra barn?
Uppfostrar vi dem för "nu" istället för "än"?
Uppfostrar vi barn som är besatta av att få A i betyg?
Uppfostrar vi barn som inte vet hur man drömmer stora drömmar?
Deras främsta mål är att få nästa A eller nästa provresultat?
Och bär de med sig ett behov av ständig bekräftelse
till sina framtida liv?
Kanske, för arbetsgivare kommer till mig och säger
att vi redan har uppfostrat en generation
unga arbetare som inte klarar en dag
utan en utmärkelse.
Så vad kan vi göra?
Hur bygger vi bron till "än"?
Det här är några saker vi kan göra.
Först och främst kan vi berömma vettigt, inte berömma intelligens eller talang.
Det har misslyckats.
Gör inte det längre.
Beröm processen som barn engagerar sig i:
deras ansträngning, strategier, fokus, uthållighet,
deras förbättringar.
Sådan processberömmelse
skapar barn som är härdiga och motståndskraftiga.
Det finns andra sätt att belöna "än".
Vi samarbetade nyligen med spelforskare
från University of Washington
för att skapa ett nytt mattespel online, som belönade "än".
I spelet belönades eleverna för ansträngning, strategi och framsteg.
Det vanliga mattespelet
belönar dig för att du svarar rätt just nu,
men det här spelet belönar processen.
Och vi fick bättre insatser,
mer strategi,
mer engagemang under längre perioder,
och bättre uthållighet när de mötte riktigt, riktigt svåra problem.
Själva orden "Än" eller "Inte än", ser vi
ger barnen större självförtroende,
och ger dem en väg in i framtiden som skapar större envishet.
Vi kan faktiskt ändra elevers tankesätt.
I en studie lärde vi dem
att varje gång de kliver utanför sin bekvämlighetszon
för att lära sig något nytt och svårt,
kan neuronerna i deras hjärnor skapa nya, starkare kopplingar,
och med tiden kan de bli smartare.
Se vad som hände: i den här studien
fortsatte elever som inte fick lära sig utvecklande tankesätt
att visa sjunkande betyg på grund av den svåra skolförändringen,
medan de som lärde sig detta visade en tydlig upphämtning av betygen.
Vi har kunnat visa detta nu, den här typen av förbättringar,
hos tusentals ungdomar, särskilt såna som haft det svårt i skolan.
Så låt oss prata om jämlikhet.
I vårt land finns det grupper av elever
som ständigt underpresterar,
till exempel innerstadsbarn,
eller barn i indianreservat.
Och de har presterat så dåligt så länge att många tror att det är oundvikligt.
Men när pedagoger skapar klassrum
för utvecklande tankesätt, genomsyrade av "än",
så uppstår jämlikhet.
Här är några exempel.
På ett år hamnade en förskoleklass i Harlem, New York,
i den 95:e percentilen
på de nationella proven.
Många av de barnen kunde inte ens
hålla i en penna när de började skolan.
På ett år,
blev en fjärdeklass i South Bronx, som varit riktigt på efterkälken,
den bästa fjärdeklassen i delstaten New York
på det delstatliga matteprovet.
På ett till ett och ett halvt år,
gick elever ur ursprungsbefolkningen i en skola i ett reservat,
från botten till toppen i sitt distrikt,
och distriktet inkluderade förmögna delar av Seattle.
Så barnen ur ursprungsbefolkningen spöade Microsoft-barnen.
Detta hände för att betydelsen
av ansträngning och svårigheter förändrades.
Innan, gjorde ansträngning och svårigheter
att de kände sig dumma, att de ville ge upp,
men nu innebär ansträngning och svårigheter
att deras neuroner skapar nya kopplingar,
starkare kopplingar.
Det innebär att de blir smartare.
Jag fick nyligen ett brev från en 13-årig pojke.
Han skrev, "Kära professor Dweck,
jag förstår att det du skriver är baserat på vetenskaplig forskning,
det är därför jag bestämt mig för att omsätta det i praktiken.
Jag anstränger mig mer i skolan,
i relationen med min familj,
och i mitt umgänge med skolkamraterna,
och jag har upplevt stora förbättringar
på alla dessa områden.
Jag har nu insett att jag har kastat bort större delen av mitt liv."
Låt oss inte kasta bort fler liv,
för när vi väl vet
att förmågor kan utvecklas så mycket,
blir det en grundläggande mänsklig
rättighet för barn, för alla barn,
att bo på ställen som skapar den utvecklingen,
att bo på ställen fyllda av "än".
Tack.
(Applåder)