„Dar ne“ galia.
Girdėjau apie vidurinę mokyklą Čikagoje,
kur mokiniai turėjo išlaikyti tam tikrą dalykų skaičių, kad ją pabaigtų.
Tačiau, jei dalyko neišlaikydavo,
gaudavo įvertinimą „dar ne“.
Mano nuomone, tai – nuostabu,
nes įvertintas neigiamai, galvoji: „Aš niekas. Aš niekur“.
Bet gavus įvertinimą „dar ne“,
supranti, kad esi mokymosi eigoje.
Tai tiesia kelią į ateitį.
„Dar ne“ taip pat man priminė lemiamą įvykį mano karjeros pradžioje –
tikrą lūžį.
Norėjau pamatyti,
kaip vaikai tvarkosi su iššūkiais ir sunkumais.
Taigi, pateikiau dešimtmečiams
problemų, kurios buvo šiek tiek jiems per sunkios.
Kai kurie jų sureagavo neįtikėtinai teigiamai.
Jie sakė: „Man patinka iššūkiai!“
arba „Žinai, aš galvojau, kad tai bus informatyvu“.
Jie suprato, kad jų gebėjimai gali būti lavinami.
Jie turėjo tai, ką vadinu augančia mąstysena.
Bet kiti mokiniai jautėsi tragiškai, katastrofiškai.
Jų stabilesnė mąstysena teigė,
kad jų protiniai gebėjimai buvo vertinami ir jie suklydo.
Vietoj to, kad mėgautųsi proceso galia,
jie buvo pagauti dabarties tironijos.
Taigi, ką jie daro vėliau?
Aš jums pasakysiu.
Vieno tyrimo metu jie mums atskleidė, kad kitą kartą nepasisekus teste
vietoj to, kad mokytųsi labiau, jie greičiausiai sukčiaus.
Kitame tyrime po nesėkmės,
tam, kad pasijustų geriau, jie ieškojo kitų,
kurie pasirodė blogiau nei jie.
O dar vėlesniame tyrime jie jau bėgo nuo sunkumų.
Mokslininkai matavo elektrinių impulsų iš smegenų aktyvumą,
kai mokiniai suklysdavo.
Kairėje matote stabilesnės mąstysenos mokinius.
Čia beveik nėra judėjimo.
Jie bėga nuo klaidos.
Jie neįsitraukia į užduotį.
Bet dešinėje matote mokinius su augančia mąstysena,
idėja, kad įgūdžiai gali būti lavinami.
Jie itin įsitraukę.
Jų smegenys dega nuo „dar ne“.
Jie itin įsitraukę.
Jie klysta.
Jie mokosi iš klaidų ir taisosi.
Kaip mes auginame savo vaikus?
Ar auginame juos dabar vietoj „dar ne“?
Ar auginame vaikus, kurie apsėsti gauti dešimtukus?
Ar auginame vaikus, kurie nežino, kaip didžiai svajoti?
Jų didžiausias tikslas – gauti 10 iš artimiausio kontrolinio?
Taigi, ar jie nešasi su savimi šį nuolatinio įvertinimo poreikį
į savo ateitį?
Galbūt, nes darbdaviai ateina pas mane ir sako:
„Mes užauginome jaunų darbuotojų kartą,
kuri negali pabaigti dienos
be apdovanojimo.“
Taigi, ką mes galim padaryti?
Kaip mes galim nutiesti tiltą iki „jau“?
Keletas dalykų, kuriuos galime padaryti.
Pirmiausia, galime girti išmintingai. Neliaupsinkime proto ar talento.
Tai nepasiteisino.
Nebedarykime to.
Girkime procesą, į kurį vaikas įsitraukė:
jų pastangas, sprendimus, susikaupimą, dėmesio išlaikymą,
jų pažangą.
Šis proceso gyrimas
augina drąsius ir lanksčius vaikus.
Yra ir kitų būdų įvertinti procesą.
Neseniai susibūrėme su žaidimų tyrėjais iš Vašingtono universiteto,
kad sukurtume internetinį,
procesą vertinantį matematikos žaidimą.
Šiame žaidime mokiniai įvertinami už pastangas, strategiją ir progresą.
Įprastas matematikos žaidimas
įvertina už teisingus atsakymus,
tačiau šis žaidimas vertina procesą.
Ir mes gauname daugiau pastangų,
daugiau sprendimo būdų,
didesnio įsitraukimo ilgesniam laikui,
ir daugiau kantrybės susidūrus su itin, itin sunkiomis problemomis.
Tiktai žodžiai „jau“ arba „dar ne“, kuriuos randame šiame žaidime
teikia vaikams daugiau pasitikėjimo,
suteikia jiems daugiau atkaklumo ateityje.
Ir mes iš tikrųjų galime pakeisti mokinių mąstyseną.
Vieno tyrimo metu mes juos mokėme,
kad kaskart, kai tik jie išeina iš savo komforto zonos
mokytis kažko naujo ir sudėtingo,
neuronai jų smegenyse suformuoja naujas, stipresnes jungtis.
Ir laikui bėgant jie gali tapti sumanesniais.
Pažiūrėkite, kas nutiko: šio tyrimo metu mokiniai,
kurie nebuvo mokomi augančios mąstysenos,
šiuo sudėtingu permainų mokykloje metu ir toliau gaudavo menkus pažymius.
Tačiau tie, kuriems buvo paaiškinta, pademonstravo smarkų pažymių pagerėjimą.
Ką tik parodėme šį pagerėjimą tarp tūkstančių tūkstančių vaikų.
Ypač su mokymosi sunkumais.
Taigi pakalbėkime apie lygiateisiškumą.
Mūsų šalyje yra tam tikros grupės mokinių,
kurie nuolatos prastesni,
pavyzdžiui, vaikai iš probleminių rajonų,
arba vaikai iš indėnų rezervatų.
Jie mokosi prasčiau nuo taip seniai, kad daug kas galvoja – tai neišvengiama.
Bet kai pedagogai sukuria augančios mąstysenos klases, žengiančias į „jau“,
visi tampa lygūs.
Ir štai keletas pavyzdžių.
Vienais metais darželinukų grupė iš Harlemo, Niujorko,
nacionaliniame pasiekimų teste pasiekė 95 procentus.
Dauguma tų vaikų atvykę į mokyklą negalėjo nulaikyti pieštuko.
Per vienerius metus
ketvirtaklasiai iš pietų Bronkso – žymiai prasčiau besimokantys –
valstybiniame matematikos teste Niujorko valstijoje
užėmė pirmąją vietą tarp ketvirtaklasių.
Per metus-pusantrų
indėnų rezervato mokyklos mokiniai
iš prasčiausių apygardoje pakilo iki geriausių.
Ir šiai apygardai priklausė pasiturinčios Sietlo bendruomenės.
Taigi, čiabuviai vaikai nurungė Microsoft vaikus.
Taip nutiko, nes pastangų ir sunkumų reikšmė
buvo pakeista.
Anksčiau pastangos ir sunkumai
vertė juos jaustis kvailais, vertė juos pasiduoti.
Bet dabar, pastangų ir sunkumų metu,
būtent šiuo metu neuronai suformuoja naujas jungtis,
stipresnes jungtis.
Štai kuomet jie tampa sumanesniais.
Neseniai gavau laišką iš trylikamečio berniuko.
Jis rašė: „Miela Profesore Dweck,
aš vertinu Jūsų darbus, paremtus tiksliais moksliniais tyrimais,
ir todėl aš nusprendžiau juos pritaikyti praktikoje.
Aš pradėjau labiau stengtis mokykloje,
santykiuose su šeima,
ir santykiuose su kitais vaikais mokykloje.
Ir labai patobulėjau visose šiose srityse.
Dabar supratau, kad iššvaisčiau didžiąją savo gyvenimo dalį.“
Nebešvaistykime gyvenimų,
nes kai tik suprantame,
kad gebėjimai gali taip išaugti,
tai tampa pagrindine vaikų – visų vaikų – teise
gyventi ten, kur skatinamas augimas,
gyventi ten, kur pilna „dar ne“.
Ačiū.
(Plojimai.)