Vielä-sanan voima.
Kuulin chicagolaisesta lukiosta,
jossa oppilaiden piti läpäistä tietty määrä kursseja valmistuakseen,
ja jos he eivät läpäisseet kurssia, arvosanaksi tuli "Ei vielä."
Se oli minusta mahtavaa,
koska hylätyn saadessaan ajattelee, että ei ole mitään.
Mutta arvosanan "ei vielä" saadessaan
ymmärtää olevansa oppimiskäyrällä.
Se antaa polun tulevaisuuteen.
"Ei vielä" antoi myös minulle oivalluksen kriittisessä vaiheessa uraani,
todellisen käännekohdan.
Halusin tietää,
miten lapset käsittelevät haasteita ja vaikeuksia,
joten annoin 10-vuotiaille
ongelmia, jotka olivat heille hiukan liian vaikeita.
Jotkut heistä reagoivat hätkähdyttävän positiivisesti.
He sanoivat esimerkiksi: "Rakastan haasteita",
tai: "Toivoin, että tämä olisi opettavaista."
He ymmärsivät, että heidän kykynsä voivat kehittyä.
Heillä oli kasvun ajattelumalli, kuten sitä kutsun.
Mutta toiset oppilaat pitivät sitä hirveänä katastrofina.
Heidän muuttumattomuus-ajattelumallin mukaan
heidän älykkyytensä oli arvioitu, ja he olivat epäonnistuneet.
Vielä-voimasta nautiskelun sijaan
he olivat nyt-tyrannian otteessa.
Mitä he siis tekevät seuraavaksi?
Kerron teille.
Yhdessä tutkimuksessa he kertoivat todennäköisesti huijaavansa
ennemmin kuin opiskelevansa lisää, jos he epäonnistuvat kokeessa.
Toisessa tutkimuksessa epäonnistumisen jälkeen
he etsivät jonkun, joka oli pärjännyt huonommin,
jotta voisivat tuntea itsensä paremmiksi.
Tutkimus toisensa jälkeen he juoksevat pakoon vaikeutta.
Tutkijat mittasivat aivojen sähköistä aktiivisuutta,
kun oppilaat kohtasivat virheen.
Vasemmalla ovat muuttumattomuusajatteluun taipuvaiset oppilaat.
Ei näy juuri aktiivisuutta.
He juoksevat pakoon virhettä.
He eivät yritä oppia siitä.
Oikealla kasvuajatteluun taipuvaiset oppilaat,
jotka uskovat kykyjen kehittymiseen.
He yrittävät todella oppia.
Heidän aivonsa ovat tulessa "vielästä".
He yrittävät oppia.
He prosessoivat virhettä.
He yrittävät oppia siitä ja korjata sen.
Miten kasvatamme lapsiamme?
Kasvatammeko heidät ajattelemaan nyt vai vielä?
Kasvatammeko lapsia, jotka jahtaavat kymppejä?
Jotka eivät osaa unelmoida isosti?
Heidän päämääränsäkö on saada kymppi seuraavasta kokeesta?
Kantavatko he mukanaan tämän tarpeen tulla hyväksytyiksi
tuleviin elämiinsä?
Ehkä niin, sillä työnantajat kertovat minulle,
että olemme jo kasvattaneet sukupolven
nuoria työntekijöitä, jotka eivät selviydy päivästä
ilman palkintoa.
Mitä voimme tehdä asialle?
Miten voimme rakentaa sillan "vielään"?
Tässä muutama asia.
Voimme kehua viisaasti, kun emme kehu älykkyyttä tai lahjakkuutta.
Se ei toiminut.
Älkää tehkö sitä enää.
Kehukaa prosessia, jolla lapset osallistuvat:
heidän yritystä, strategioita, keskittymistä, sitkeyttä,
kehitystä.
Tämä prosessin kehuminen
luo lapsia, jotka ovat pelottomia ja sinnikkäitä.
On kaksi tapaa palkita 'vielä'.
Jokin aika sitten aloitimme yhteistyön peli-tieteilijöiden kanssa,
Washingtonin yliopistosta,
luodaksemme uuden matikkapelin, joka palkitsee 'vielää'.
Pelissä oppilaita palkitaan yrityksestä, strategiasta ja edistymisestä.
Tavallinen matikkapeli palkitsee oikeista vastauksista,
mutta tämä palkitsee prosessista.
Saimme enemmän yritystä,
enemmän strategioita,
enemmän osallistumista pidemmillä aikaväleillä,
ja enemmän sitkeyttä, kun he kohtasivat todella, todella vaikeita ongelmia.
Pelkästään sana "vielä" tai "ei vielä"
antaa lapsille enemmän itseluottamusta
ja polun tulevaisuuteen, joka luo peräänantamattomuutta.
Pystymme siis muuttamaan oppilaiden ajattelua.
Yhdessä tutkimuksessa opetimme heille,
että aina kun he menevät mukavuusalueensa ulkopuolelle
oppiakseen jotain uutta ja vaikeaa,
neuronit heidän aivoissaan luovat uusia, voimakkaampia yhteyksiä,
ja ajan myötä heistä tulee fiksumpia.
Tässä tutkimuksessa
oppilaat, joille ei ollut opetettu kasvuajattelua,
saivat yhä huonompia arvosanoja vaikeassa koulutilanteessa,
ja ne, joille opetettiin, nostivat arvosanansa nopeasti takaisin ylös.
Olemme osoittaneet tämän kehityksen
nyt tuhansilla ja tuhansilla lapsilla, erityisesti niillä, joilla on ongelmia.
Joten puhutaanpa tasa-arvosta.
Maassamme on oppilasryhmiä, jotka
suoriutuvat kroonisesti alle oman tasonsa.
Esimerkiksi lapset kantakaupungissa
tai lapset intiaanireservaateissa.
He ovat suoriutuneet huonosti niin pitkään, että siitä on tullut normi.
Mutta opettajien luodessa luokkaan "vielään" perehtynyttä kasvuajattelua
saadaan aikaan tasa-arvoa.
Tässä vain muutama esimerkki.
Yhdessä vuodessä lastentarhaluokka Harlemissa, New Yorkissa
pääsi 95. persentiiliin National Achievement Testissä.
Useat lapset eivät osanneet pidellä kynää tullessaan kouluun.
Yhdessä vuodessa
muita jäljessä olleista oppilaista neljännellä luokalla Etelä-Bronxissa
tuli paras neljäs luokka New Yorkin osavaltiossa
osavaltion matematiikkakokeessa.
Vuodessa tai puolessatoista
intiaanioppilaat reservaatissa
ponkaisivat piirikunnan pohjalta ykkösiksi,
ja tuo piirikunta sisälsi vauraita alueita Seattlesta.
Intiaanilapset pesivät Microsoft-lapset.
Heidän käsityksensä yrityksestä ja vaikeudesta
olivat muuttuneet.
Aiemmin yrittäminen ja vaikeus
saivat heidät tuntemaan itsensä tyhmiksi ja luovuttamaan,
mutta nyt ne saivat heidän neuroninsa luomaan kestävämpiä yhteyksiä.
Heistä tulee fiksumpia.
Sain äskettäin kirjeen 13-vuotiaalta pojalta:
"Hyvä Professori Dweck,
arvostan sitä, että kirjoituksenne perustuu tieteellisiin faktoihin,
ja siksi päätin kokeilla neuvojanne.
Käytin enemmän aikaa koulutyöhön,
perheeseeni,
ja lapsiin koulussa,
ja koin suuren parannuksen kaikilla noilla aloilla.
Ymmärrän nyt tuhlanneeni suurimman osan elämästäni."
Ei tuhlata enempää elämiä,
koska kun tiedämme kykyjemme voivan kasvaa,
siitä tulee ihmisoikeus kaikille lapsille
asua paikoissa, jotka luovat kasvua,
asua paikoissa, jotka ovat täynnä "vielää".
Kiitos.
(Suosionosoituksia)