Ja sam bloger, filmadžija i mesar,
a objasniću vam i kako se sjedinjuju ti identiteti.
Počelo je pre četiri godine,
kada sam sa prijateljem započeo svoj prvi post za Ramazan
u jednoj od najprometnijih džamija u Njujorku.
Hrpe muškaraca sa bradama i kapicama na glavi prepravile su ulice.
Bio je to vlažni san svakog agenta FBI. (Smeh)
Ali pošto smo deo te zajednice, znali smo koliko je gostoljubivo to mesto.
Godinama sam gledao kako ovaj prostor na fotografijama prikazuju
kao beživotan, hladni monolit,
poput stereotipične slike doživljaja američkih muslimana.
Frustrirani ovom kratkovidom vizijom,
moj prijatelj i ja došli smo na ludu ideju:
hajde da prekršimo post u drugačijoj džamiji u raznim državama
svake noći Ramazana
i da podelimo te priče na blogu.
To smo nazvali "30 džamija za 30 dana"
i vozili smo kroz svih 50 država i delili priče
iz preko 100 izuzetno različitih muslimanskih zajednica,
od izbeglica iz Kambodže u getu Los Anđelesa
do crnih sufija koji žive u šumama Južne Karoline.
Nastao je predivan i komplikovan portret Amerike.
Izveštavanje medija nateralo je lokalne novinare
da ponovo posete svoje muslimanske zajednice,
ali bilo je zaista zanimljivo gledati ljude širom sveta
kako su nadahnuti i da sami krenu na svoje putovanje od 30 džamija.
Čak su bila i dvojica sportista iz NFL-a
koji su napravili pauzu u ligi da bi uradili ovo.
I kako je 30 džamija cvetalo širom sveta,
ja sam zapravo bio zaglavljen u Pakistanu gde sam radio na filmu.
Moj saradnik režiser Omar i ja bili smo na prelomnoj tački sa dosta prijatelja
u vezi sa tim kako postaviti film.
Film se zove "Ove ptice hodaju",
i radi se o deci sa ulice koja su zalutala
i koja se bore da pronađu nešto što liči na porodicu.
Fokusiramo se na složenost mladog doba i porodičnog nesklada,
ali naši prijatelji su nas gurkali da komentarišemo dronove i ubistva
kako bi film bio "relevantniji"
i tako bi zapravo sveli ove ljude koji su nam poverili svoje priče
na sociopolitičke simbole.
Naravno, nismo ih poslušali
i umesto toga savladali smo nežne znakove ljubavi
i nestalne treptaje mladosti.
Jedini cilj iza naše filmske avanture bila je empatija,
osećanje koje prilično nedostaje filmovima
iz našeg dela sveta.
Dok su se "Ptice koje hodaju" prikazivale na filmskim festivalima širom sveta,
konačno sam se vratio svom domu u Njujork,
i sa svim slobodnim vremenom i još uvek bez novca,
supruga me je zamolila da više kuvam za nas.
I kad god bih otišao do lokalnog mesara da kupim nešto halal mesa,
nešto nije bilo u redu.
Za one koji ne znaju, halal je izraz koji se koristi za meso
koje je uzgajano i zaklano humano, uz praćenje strogih muslimanskih smernica.
Nažalost, većina halal mesa u Americi
nije po standardu koji zahteva moja vera.
Što sam više učio o ovim neetičkim običajima,
osećao sam se sve zlostavljenije,
naročito zato što su firme iz moje zajednice bile one
koje su iskorišćavale moju veru.
I tako, uz uzburkane emocije i bez ikakvog iskustva u mesarstvu,
uz neke prijatelje otvorio sam mesaru
u samom srcu modnog distrikta Ist Vilidž.
(Smeh)
Zovemo je "Honest Chops",
i vraćamo halal tako što pronalazimo organske životinje koje su humano uzgajane
i tako što to meso činimo pristupačnim i jeftinim za porodice iz radne klase.
Zaista ne postoji tako nešto u Americi.
Neverovatno je to da zapravo 90% naših mušterija iz prodavnice
uopšte nisu muslimani.
Za mnoge je to prvi put da dolaze u kontakt s islamom
na tako intimnom nivou.
Svi ovi nepovezani projekti - (Smeh) -
posledica su nemira.
Oni su iskonski odgovor firmama i vođama
koji naporno rade na tome da pojednostave moja verovanja i moju zajednicu,
i jedini način da pobedim njihovu mašinu je da igram po drugačijim pravilima.
Moramo se boriti uz inventivan pristup.
Uz poverenje, pristup, ljubav koju samo mi možemo pružiti,
moramo bez pardona povratiti svoja verovanja
u svakoj pokretnoj slici, svakom komadu mesa,
jer ako razblažimo svoje priče zbog privlačnosti masama,
ne samo da nećemo uspeti,
već će nas poraziti oni sa više novca i više resursa
za pričanje naših priča.
Ali poziv na kreativnu hrabrost nije zbog novine ili bitnosti.
To je prosto zato što su naše zajednice toliko jedinstvene i tako prelepe.
One od nas zahtevaju beskompromisna rešenja da budemo priznati i poštovani.
Hvala vam.
(Aplauz)