Aš esu tinklaraštininkas, režisierius ir mėsininkas.
Paaiškinsiu, kaip suderinu šias tapatybes.
Viskas prasidėjo prieš 4 metus,
kai su draugu pradėjome pirmąjį Ramadano pasninką
vienoje iš judriausių Niujorko mečečių.
Gatvėse šurmuliavo daugybė barzdotų vyrų su musulmoniškomis kepurėlėmis.
Tikra FTB agento svajonė. (Juokas)
Bet mes, būdami bendruomenės dalis, žinojome, kokia draugiška ji yra.
Metų metus stebėjau, kaip ši vieta vaizduojama
esanti bedvasė ir nuobodi,
kaip ir stereotipinis amerikietiškas musulmonų gyvenimas.
Suerzinti šio trumparegiško požiūrio,
su draugu sugalvojome beprotišką sumanymą:
kiekvieną Ramadano vakarą pasninko pertrauką sutikti
skirtingų valstijų mečetėse
ir pasidalinti šiomis istorijomis tinklaraštyje.
Pavadinome jį „30 mečečių per 30 dienų“.
Nuvykome į visas 50 valstijų ir
pasidalinome istorijomis iš daugiau nei 100 skirtingų musulmonų bendrijų:
nuo pabėgėlių iš Kambodžos Los Andželo socialiniuose būstuose
iki juodaodžių sufijų, gyvenančių Pietų Karolinos miškuose.
Mums atsivėrė nuostabus ir sudėtingas Amerikos portretas.
Žiniasklaidos susidomėjimas privertė vietos žurnalistus
darkart aplankyti musulmonų bendrijas,
tačiau įdomu buvo tai, kad žmones iš viso pasaulio
įkvėpėme apkeliauti 30 mečečių patiems.
Du NFL sportininkai
dėl to net išėjo apmokamų atostogų.
Kol apie 30 mečečių akciją sklido garsas pasaulyje,
aš Pakistane kūriau filmą.
Mes su kolega režiesieriumi Omar'u dėl filmo pateikimo
susikirtome su daugeliu savo draugų.
Filmas vadinasi „These Birds Walk“.
Jis yra apie gatvės vaikus,
kurie iš visų jėgų stengiasi surasti kažką panašaus į šeimą.
Mes pabrėžėme sudėtingus ryšius tarp jaunuolių ir nesantaikos šeimoje,
bet draugai skatino mus komentuoti bepiločių lėktuvų naudojimą ir žudymus,
kad filmas atrodytų „aktualesnis“,
taip žmones, kurie mums patikėjo savo istorijas,
paverčiant sociopolitiniais simboliais.
Žinoma, mes draugų nepaklausėme
ir rodėme švelnias meilės išraiškas,
bei veržlius jaunystės blyksnius.
Savo darbu siekėme sukelti empatiškumą –
emociją, kurios taip trūksta filmuose
iš mūsų krašto.
Kol „These Birds Walk“ buvo rodomas festivaliuose ir kino teatruose visame pasaulyje,
aš pagaliau grįžau namo į Niujorką
ir kadangi turėjau daug laisvo laiko, bet vis dar mažai pinigų,
žmona paprašė, kad dažniau ruoščiau mums maistą.
Kiekvieną kartą, kai eidavau pirkti mėsos pas vietinį mėsininką,
jaučiau kažką keisto.
Nežinantiems – terminu Halal yra vadinama mėsa,
kuri gaunama iš pagal griežtus islamo reikalavimus augintų ir skerstų galvijų.
Deja, dauguma Halal mėsos JAV
neatitinka mano tikėjimo reikalavimų.
Kuo daugiau sužinojau apie šias neetiškas veiklas,
tuo labiau sutrikdytas jaučiausi,
ypač dėl to, kad ortodoksiją
išnaudojo mano bendruomenės įmonės.
Taigi, verdančiais jausmas ir be jokios mėsininko patirties,
su keliais draugais atidarėme mėsos parduotuvę
pačioje East Village mados rajono širdyje.
(Juokas)
Pavadinome ją „Honest Chops“ („Dori pjausniai“),
stengiamės atkurti Halal sąvoką, naudodami ekologiškus, humaniškai augintus gyvulius,
bei užtikrindami prieinamumą darbininkų klasės šeimoms.
JAV nėra nieko panašaus.
Neįtikėtina, kad 90 procentų mūsų klientų
yra ne musulmonai.
Daugumai tai pirmas artimas
sąlytis su islamu.
Taigi, visi šie nesulyginami projektai, (Juokas)
kilo iš nerimastingumo.
Jie buvo intuityvus atsakas verslams ir kuratoriams,
kurie labai stengiasi supaprastinti mano tikėjimą ir bendruomenę.
Vienintelis kelias jiems pasipriešinti – žaisti pagal kitokias taisykles.
Mes privalome kovoti išradingai.
Pasitelkdami savo pačių pasitikėjimą, ryšius ir meilę,
privalome neatsiprašinėdami susigrąžinti savo tikėjimą
kiekvienu filmu ir mėsos gabalėliu,
nes jei pataikaudami masėms nuslėpsime savo istorijas,
ne tik sužlugsime,
bet ir leisime, kad mūsų istorijas pasakotų
turtingesnieji.
Šiuo kūrybinės drąsos šūksniu nesiekiame neįprastumo ar aktualumo.
Jis toks yra dėl to, kad mūsų bendruomenės yra velniškai unikalios ir nuostabios.
Jos mus įpareigoja ieškoti tvirtų būdų tapti pripažintais ir gerbiamais.
Ačiū.
(Plojimai)