Ja sam bloger, filmaš i mesar,
i objasnit ću vam kako su povezani ovi identiteti.
Počelo je prije četiri godine,
kada smo prijatelj i ja započeli naš prvi post na Ramadan
u jednoj od najposjećenijih džamija u New York Cityu.
Mnoštvo ljudi s bradama i kapicama napunilo je ulice.
To je bio najljepši san FBI agenta. (Smijeh)
Ali pošto smo bili dijelom ove zajednice,
znali smo koliko je gostoljubiv ovaj prostor.
Godinama sam gledao slike ovog prostora koje ga prikazuju
kao beživotni i hladni monolit,
baš kao i stereotipnu sliku američkog muslimanskog iskustva.
Frustriran ovim pristranim pogledom,
moj prijatelj i ja imali smo ludu ideju:
Prekinimo svoj post u drugoj džamiji u drugoj državi
svake noći Ramadana
i podijelimo te priče na blogu.
Nazvali smo to: "30 džamija u 30 dana,"
i vozili smo se u svih 50 država
i podijelili priče više od 100 vrlo različitih muslimanskih zajednica,
od Kambodžanskih izbjeglica u predgrađima Los Angelesa
do crnih Sufija koji žive u šumama Južne Karoline.
Ono što je proizašlo iz toga je prekrasan i kompliciran portret Amerike.
Ova medijska pokrivenost natjerala je novinare
da ponovno posjete svoje muslimanske zajednice,
ali ono što je bilo stvarno uzbudljivo je vidjeti ljude širom svijeta
inspirirane da naprave svoje putovanje kroz 30 džamija.
Tu su bila čak i dva sportaša iz NFL-a
koji su uzeli slobodno u ligi kako bi to učinili.
I kako je 30 džamija cvjetalo širom svijeta,
ja sam zaglavio u Pakistanu radeći na filmu.
Moj surežiser, Omar i ja bili smo na prijelomnoj točci s mnogo naših prijatelja
oko toga kako pozicionirati film.
Film se zove "Ove ptice šeću."
i radi se o zastranjeloj uličnoj djeci
koja se bore kako bi pronašla nešto slično obitelji.
Usredotočujemo se na složenosti mladosti i obiteljske nesloge,
ali naši prijatelji gurali su nas da komentiramo dronove i ciljana ubijanja
kako bi film bio "relevantniji",
svodeći te ljude koji su nam povjerili svoje priče
u socio-političke simbole.
Naravno, nismo ih poslušali,
i umjesto toga, predstavljali smo nježne geste ljubavi
i bljeskove mladosti.
Agenda iza našeg kinematografskog uključivanja bila je samo empatija,
emocija koja većinom nedostaje u filmovima
koji dolaze iz naše regije svijeta.
I kako se "Ove ptice šeću" prikazivao na međunarodnim filmskim festivalima,
napokon sam noge stavio na tlo doma u New Yorku,
i sa svim tim dodatnim vremenom i bez pravog novca,
moja žena mi je dala zadatak da više kuham za nas.
I kad god bih otišao do mesara kupiti halal meso,
nešto nije bilo kako treba.
Za vas koji ne znate, halal je termin koji se koristi za meso
koje je uzgojeno i zaklano humano slijedeći vrlo stroge islamske naputke.
Na nesreću, većina halal mesa u Americi
nije na razini koju traži moja vjera.
Što sam više učio o tim neetičnim praksama,
osjećam sam se više povrijeđeno,
posebno jer su trgovine iz moje vlastite zajednice
bile te koje su iskorištavale moju vjeru.
S uzburkanim emocijama, i bez ikakvog iskustva u mesarstvu,
neki prijatelji i ja otvorili smo mesnicu
u srcu East Village modne četvrti.
(Smijeh)
Zovemo ju "Iskreni odresci",
i obnavljamo halal koristeći organske, humano uzgojene životinje,
i čineći ih dostupnima i pristupačnima za obitelji iz radničke klase.
Ne postoji nešto slično u Americi.
Najnevjerojatnije je što 90 posto naših mušterija
nisu Muslimani.
Za neke, to je prvi put da se susreću s Islamom
na tako intimnoj razini.
Dakle, svi ovi različiti projekti -- (Smijeh) --
rezultat su nemira.
To su organski odgovori na poslove i kuratore
koji se trude previše pojednostaviti moja uvjerenja i moju zajednicu,
i jedini način da pobijedim njihov stroj je da igram po drugim pravilima.
Moramo se boriti inventivnim pristupom.
S povjerenjem, pristupom, ljubavlju koju samo mi možemo donijeti
moramo bez isprike povratiti naša uvjerenja
u svakoj pokretnoj slici, u svakom komadu mesa,
jer ako ispiremo naše priče, radi masovnog sviđanja,
ne samo da nećemo uspjeti,
nego ćemo biti pregaženi od strane onih s više novca i resursa
da ispričaju naše priče.
Ali poziv za kreativnu hrabrost nije zbog novosti ili važnosti.
To je jednostavno tako jer su naše zajednice
tako prokleto jedinstvene i prekrasne.
Traže od nas da nađemo beskompromisne načine da nas prepoznaju i poštuju.
Hvala vam.
(Pljesak)