Sóc blogger, carnisser i faig pel·lícules
i us explicaré com s'uneixen aquestes tres identitats.
Va començar fa 4 anys
quan un amic i jo vam començar el primer dejú del ramadà
a una de les mesquites més transitades de Nova York.
Desenes d'homes amb barbes i casquets omplien els carrers.
El somni humit d'un agent de l'FBI (Rialles)
Com a part de la comunitat, sabíem que era un lloc acollidor.
Durant anys he vist fotos que el representaven
com a un monòlit fred i sense vida,
com l'estereotip de l'experiència musulmana als EUA.
Frustrats per aquesta visió miop,
el meu amic i jo vam tenir una idea boja:
«Trenquem el dejú en una mesquita d'un estat diferent
cada nit del ramadà
i expliquem-ho en un blog.»
De títol '30 mesquites en 30 dies'.
Vam conduir pels 50 estats
compartint històries de més de 100 comunitats ben diferents,
des dels refugiats de Cambodja de Los Àngeles
fins als sufís negres dels boscos de Carolina del Sud.
En va sortir un retrat bonic i complex dels EUA.
Els mitjans van obligar els periodistes
a revisitar les comunitats musulmanes.
Però el més emocionant
era veure gent de tot el món
inspirada a fer el seu propi viatge a 30 mesquites.
Fins i tot dos futbolistes de l'NFL
es van saltar una lliga per fer-ho.
I mentre el fenomen s'estenia pel món,
una pel·lícula em tenia atrapat al Pakistan.
El meu codirector, l'Omar, i jo estàvem en un punt crític amb els amics
sobre l'enfocament del film.
De títol 'These Birds Walk' (Aquests ocells caminen),
parlava de nens de carrer
que lluiten per aconseguir algun tipus de família.
Tractàvem la complexitat de la juventut i els problemes familiars,
però els amics insistien que parléssim de drons i de morts
per fer la pel·lícula «més rellevant».
Això reduiria la gent que ens havia confiat les seves històries
a símbols sociopolítics.
No els vam fer cas, és clar.
En canvi, vam destacar els tendres gestos d'amor
i els impulsos de la juventut.
L'objectiu de la nostra immersió cinematogràfica era l'empatia,
una emoció molt deficient en el cine
de la nostra regió del món.
I mentre la pel·lícula es mostrava en festivals i cinemes internacionals,
em vaig assentar finalment a Nova York.
Amb molt de temps lliure i encara sense diners,
la meva dona em va demanar que cuinés més a casa.
Quan anava a la carnisseria a comprar carn halal
veia coses estranyes.
Pels que no ho sabeu, 'halal' es refereix a la carn
que es cria i es mata humanitàriament segons les indicacions islàmiques.
Malauradament, la major part de la carn halal dels EUA
no compleix les exigències de la meva fe.
Com més coneixia aquestes pràctiques poc ètiques,
més traït em sentia.
Especialment perquè els negocis de la meva pròpia comunitat
eren els que s'aprofitaven de la meva ortodòxia.
Portat per l'emoció, sense cap experiència en carnisseria,
en vaig obrir una amb uns amics
al bell mig del modern districte d'East Village
(Rialles)
Es diu Honest Chops (Costelles honestes)
i defensem el halal amb animals criats humanitàriament
i fent-lo accessible a la classe obrera.
No hi ha res semblant als EUA.
El més increïble és que el 90 % dels clients
no són musulmans.
Per a molts és la primera interacció amb l'islam
de tant a prop.
I tots aquests projectes esbojarrats (Rialles)
són resultat de la inquietud.
Són una resposta visceral als negocis i la gent
que s'esforcen a simplificar les creences de la meva comunitat.
I l'única manera de guanyar-los és jugar amb normes noves.
Hem de lluitar des de l'enginy.
Amb confiança, accessibilitat i amor com només nosaltres ho podem fer.
Defensem el que creiem sense avergonyir-nos-en
en cada imatge emotiva, en cada tall de carn,
perquè si disfressem les històries per agradar a les masses,
a més de fracassar,
els que tenen més diners i recursos ens passaran la mà per la cara
per explicar la nostra història.
La crida al coratge creatiu no és cap novetat.
Les nostres comunitats són tan úniques i tan boniques
que ens exigeixen trobar maneres de donar-los reconeixement i respecte.
Gràcies.
(Aplaudiments)