Jag är konstnär,
men en lite märklig sådan.
Jag målar inte.
Jag kan inte rita.
Min bildlärare på gymnasiet skrev att jag var en odåga
på mitt betyg.
Ni vill förmodligen egentligen inte se mina foton.
Men det finns en grej jag kan:
Jag vet hur man programmerar en dator.
Jag kan koda.
Och folk säger att för 100 år sedan,
fanns inte människor som jag,
att det var omöjligt,
att konst gjord av data är nåt nytt,
en produkt av vår tid,
att det är något väldigt viktigt
att tänka på som väldigt "nu".
Och det är sant.
Men det finns en konstform som funnits väldigt länge,
som handlar om att använda information,
abstrakt information,
för att skapa känsloväckande verk.
Den kallas musik.
Vi har skapat musik i tiotusentals år, eller hur?
Och om du tänker på vad musik är -
noter, ackord, tonarter, harmonier och melodier -
alla dessa är algoritmer.
De är system
designade för att utvecklas över tiden,
för att få oss att känna.
Jag kom till konsten via musik.
Jag är utbildad kompositör,
och för ungefär 15 år sedan började jag skapa verk
som var designade för att titta på korsningen
mellan ljud och bild,
att använda en bild för att avslöja en musikalisk struktur
eller att använda ljud för att visa något intressant
med något som vanligtvis är bildligt.
Så det ni ser på skärmen ritas bokstavligt talat
av den musikaliska strukturen hos musikerna på scenen,
och det är ingen slump att det ser ut som en växt,
för växtens underliggande algoritmiska biologi
är det som präglade den musikaliska strukturen
från första början.
När man vet hur man gör detta, när man vet hur man kodar med media,
kan man göra rätt så häftiga grejer.
Det här är ett projekt jag gjorde för Sundance Film Festival.
En väldigt enkel idé: ta alla filmer som vunnit en Oscar för bästa film,
dra upp hastigheten till en minut vardera
och länka ihop dem.
På 75 minuter kan jag visa er Hollywoods filmhistoria.
Och vad ni egentligen ser är klippningens historia
i Hollywood.
Till vänster har vi Casablanca, till höger har vi Chicago.
Ni ser att Casablanca är lite lättare att läsa.
Det beror på att medellängden för ett filmklipp på 1940-talet
var 26 sekunder,
nu är det ungefär sex sekunder.
Det här är ett projekt inspirerat
av arbete som finansierades av den amerikanska regeringen
under tidigt 2000-tal,
för att se på filmmaterial och hitta en specifik skådespelare i det.
Jag omarbetade koden för att lära systemet hitta en person
i vår kultur som aldrig skulle behöva bli övervakad på det viset,
nämligen Britney Spears.
Jag laddade ner 2 000 paparazzifoton på Britney Spears
och lärde min dator att hitta hennes ansikte
och inget annat.
Jag kan köra vilket klipp som helst, hennes ögon kommer att centreras,
och det är en slags dubbel kommentar
till övervakningen i vårt samhälle.
Vi är fyllda av oro över att bli betraktade,
men sedan är vi besatta av kändisar.
Det ni ser på skärmen är ett samarbete jag gjorde
med en konstnär vid namn Lián Amaris.
Det hon gjorde är väldigt enkelt att förklara och beskriva,
men väldigt svårt att göra.
Hon tog 72 minuter av aktivitet,
att göra sig redo för en kväll på stan,
drog ut det över tre dagar
och framförde det på en refug i slow motion i New York City.
Jag var också där, med ett filmteam.
Vi filmade alltihop,
och sedan vände vi på processen och drog upp det till 72 minuter igen
så att hon ser ut att röra sig normalt
medan hela världen rusar förbi.
Vid en viss punkt listade jag ut
att det jag gjorde var att skapa porträtt.
När man tänker på porträttmålning tänker man ofta på sånt här.
Killen till vänster heter Gilbert Stuart.
Han var typ den första riktiga porträttmålaren i USA.
Till höger är hans porträtt av George Washington, från 1796.
Det så kallade Lansdowne-porträttet.
Om ni tittar på den här målningen så innehåller den mycket symbolism.
Regnbågen utanför fönstret. Ett svärd.
En fjäderpenna på skrivbordet.
Alla dessa saker ska frammana
George Washington som nationens fader.
Detta är mitt porträtt av George Washington.
Och detta är en syntavla,
men istället för bokstäver är det ord.
Och orden är de 66 ord
i George Washingtons tal till nationen
som han använder mer än någon annan president.
"Gentlemen" har sin egen symbolik och retorik.
Och det är rätt så signifikant att det är det ord han använde mest.
Det här är George W. Bushs syntavla,
han var president när jag skapade det här verket.
Och hur man kommer dit,
från "gentlemen" till "terror" med 43 enkla steg,
säger en hel del om amerikansk historia,
och ger en annan insikt
än man skulle få genom att titta på ett antal målningar.
Dessa verk
ger en amerikansk historielektion
genom dess politiska ledares retorik.
Ronald Reagan la en hel del tid på att prata om underskott.
Bill Clinton pratade mycket
om det århundrade då han inte längre skulle vara president,
men kanske hans fru.
Lyndon Johnson var den första presidenten
som höll tal till nationen på bästa TV-tid;
han började varje stycke med "ikväll."
Och Richard Nixon, eller rättare sagt hans talskrivare,
William Safire,
la mycket tid på att tänka på språket
och försäkra att hans chef förmedlade en ärlig retorik.
Det här projektet visas som en serie monolitiska skulpturer.
Det är en rad med ljuslådor utomhus.
Och det är viktigt att notera att de är skalenliga,
så om man står 20 fot bakom och kan läsa mellan de svarta raderna,
har man perfekt syn.
(Skratt)
Detta är ett porträtt. Och det finns många såna.
Det finns många sätt att göra detta på med data.
Jag började leta ett sätt
att fundera på hur jag kan göra ett mer demokratiskt porträtt,
något som handlar mer om mitt land och hur det funkar.
Vart tionde år gör vi en folkräkning i USA.
Vi räknar folk, bokstavligen,
tar reda på vem som bor var, vilka jobb vi har,
vilket språk vi pratar hemma.
Och det är viktiga grejer - riktigt viktiga grejer.
Men det säger inte riktigt vilka vi är.
Det säger inget om våra drömmar och vår längtan.
Så 2010 bestämde jag mig för att göra en egen folkräkning.
Jag började leta efter en samling av data
som hade många beskrivningar skrivna av vanliga amerikaner.
Det visade sig
att det finns en sådan datasamling
redo att plocka information ur.
Den kallas nätdejting.
Så 2010 registrerade jag mig på 21 olika nätdejtingsidor,
som homosexuell man, heteroman, homosexuell kvinna och heterokvinna,
i varje postnummer i Amerika,
och laddade ner ungefär 19 miljoner dejtingprofiler -
ungefär 20 procent av USAs vuxna befolkning.
Jag lider av tvångssyndrom.
Det kommer att bli väldigt tydligt. Häng bara med.
(Skratt)
Så det jag gjorde var att sortera allt detta på postnummer.
Och så gjorde jag en ordanalys.
Det här är några profiler från 2010
med ordet "ensam" markerat.
Om man tittar på detta topografiskt,
och föreställer sig att mörkt till ljust är mer användning av ordet,
så ser man att Appalacherna är ett ganska ensamt ställe.
Man ser också att Nebraska inte är så himla kul.
Det här är kinky-kartan, det den visar
är att kvinnorna i Alaska borde träffa
männen i södra New Mexico
och ha lite kul.
Jag har detta på ganska detaljerad nivå,
så jag kan säga att männen på östra sidan av Long Island
är mycket mer intresserade av smisk
än männen på den västra sidan av Long Island.
Det kommer vara det enda ni tar med er från hela konferensen.
Ni kommer minnas det i typ 30 år.
(Skratt)
När man tar ner det på kartografisk nivå,
kan man göra samma trick som jag gjorde med syntavlorna.
Man kan byta ut namnet på varenda stad i USA
mot det ord folk använder mer i den staden än någon annanstans.
Har du nånsin dejtat någon från Seattle så låter det nog helt logiskt.
Vi har "söt," vi har "hjärtesorg."
Vi har "gig," vi har "cigarett."
De spelar i band och de röker.
Och just ovanför ser ni "e-post."
Det är Redmond, Washington,
huvudkontoret för Microsoft Corporation.
En del kan man gissa sig till - Los Angeles är "skådespeleri"
och San Francisco är "homosexuell."
En del är lite mer hjärtslitande.
I Baton Rouge pratar de om att vara kurvig;
i New Orleans pratar de fortfarande om översvämningen.
Folk i huvudstaden säger att de är intressanta.
Folk i Baltimore, Maryland, säger att de är rädda.
Detta är New Jersey.
Jag växte upp nånstans mellan "irriterande" och "cynisk."
(Skratt) (Applåder)
Och New York Citys främsta ord är "nu,"
som i "Just nu jobbar jag som servitör, men egentligen är jag skådis."
(Skratt)
Eller, "Nu är jag professor på NYU, men egentligen är jag konstnär."
Går man norrut så ser man "dinosaurie."
Det är Syracuse.
Det bästa matstället i Syracuse, New York,
är ett Hell's Angels-ställe som heter Dinosaur Barbecue.
Dit tar man med någon på dejt.
Jag bor nånstans mellan "ovillkorlig" och "midsommar", i centrala Manhattan.
Och det här är gentrifierade North Brooklyn,
så vi har "DJ," och "glamorös" och "hipsters" och "världsvan."
Så det är kanske ett mer demokratiskt porträtt.
Tanken var att göra kartor av röda och blå stater
baserat på vad vi vill göra på en fredagkväll?
Det här är ett självporträtt.
Det är baserat på min e-post,
ungefär 500 000 e-postmeddelanden skickade under 20 års tid.
Se det som en kvantifierad selfie.
Det jag gör är att köra en fysikekvation
baserat på mina personliga data.
Föreställ er alla som jag nånsin har korresponderat med.
Det började i mitten och exploderade med en big bang.
Och alla graviterar mot varandra,
baserat på hur mycket de har e-postat
och vem de har e-postat med.
Den gör också en känsloanalys,
om jag säger "Jag älskar dig" så väger du tyngre.
Och du dras till mina adresser i mitten,
som fungerar som knutpunkter.
Och alla namn är handskrivna.
Ibland gör man data och det här arbetet med realtidsdata
för att belysa ett särskilt problem i en specifik stad.
Detta är en Walther PPK 9mm halvautomatisk pistol
som användes vid en skottlossning i New Orleans franska kvarter
för två år sedan på Alla hjärtans dag vid ett bråk om parkering.
Det där är mina cigaretter.
Detta är huset där skottlossningen ägde rum.
Det här projektet krävde lite ingenjörskonst.
Jag har en cykelkedja riggad som kamaxel,
och en dator som driver den.
Datorn och mekanismen är gömda i en låda.
Pistolen är ovanpå, fastsvetsad i en stålplatta.
En vajer går genom avtryckaren,
och datorn i lådan är online.
Den lyssnar på nödsamtalen till New Orleans-polisen,
så att varje gång en skottlossning rapporteras i New Orleans,
(Ljud av pistolskott)
avfyras pistolen.
Det är ett löst skott, så det finns ingen kula.
Det är ett starkt ljus, högt ljud
och viktigast av allt, en hylsa.
Det sker fem gånger om dagen i New Orleans,
så under de fyra månader som verket var uppställt,
fylldes lådan med kulor.
Ni vet vad detta är - det kallas "datavisualisering."
När man gör det rätt är det upplysande.
När man gör det fel är det sövande.
Det reducerar människor till siffror.
Så se upp.
Ett sista verk för er.
Jag tillbringade förra sommaren som huskonstnär
för Times Square.
Times Square i New York är bokstavligt talat världens korsning.
En sak folk inte lägger märke till
är att det är den mest instagrammade platsen på jorden.
Ungefär var femte sekund postar någon en selfie
från Times Square.
Det är 17 000 om dagen, och jag har dem allihopa.
(Skratt)
Det här är några, med ögonen centrerade.
Varje civilisation kommer att använda
all tillgänglig teknik för att skapa konst.
Och det är konstnärens ansvar att ställa frågor
om vad den tekniken innebär
och hur den speglar vår kultur.
Så jag lämnar er med detta: Vi är mer än bara siffror.
Vi är människor, vi har drömmar och idéer.
Att reducera oss till statistik är något som görs
på vår egen risk.
Tack så mycket.
(Applåder)