Samo na trenutak
usredsredite se na disanje.
Polako udahnite.
Polako izdahnite.
Polako udahnite.
Izdahnite.
Isti obrazac se ponavlja kod svakog od nas
i tiče se vašeg pulsa.
Otkucaji su ugrađeni u samo tkanje našeg bića.
Prosto rečeno, mi smo bića ritma i ponavljanja.
To je temeljno za naše iskustvo,
ritam i ponavljanje,
ritam i ponavljanje.
Napred i unutra,
i napred i van.
I svakodnevno se naslađujemo na taj način,
ritmom pesme,
udarcima u bubanj,
klimanjem glave
ili istovetnim konzervama supe,
drvoredom u voćnjaku,
estetikom latica.
Obrazac može da znači užitak.
U jeziku se ritam i ponavljanje često koriste
kao gradivni elementi poezije.
Imamo ritam jezika,
koji tvore slogovi i njihovo naglašavanje,
poput: "Sve dok ljudi vide i dok život traje."
A imamo jezička ponavljanja na više nivoa:
ponavljanje slova,
"Ova pesma tebi će život da daje",
zvukova,
"traje", "daje"
i reči.
S toliko mnogo primene, ponavljanje je jedno od najpokornijih
i najpouzdanijih pesničkih oruđa.
Ono može da podstrekne ili da uljuljka slušaoca,
može da pojača ili oslabi stih,
da ujedini ili da razjedini ideje.
Zapravo, čak i sami ritam,
ponovljeni obrazac naglašenih slogova
je oblik ponavljanja.
Ipak, uprkos mnogostrukoj primeni,
previše ponavljanja može da vam se obije o glavu.
Zamislite da pišete po tabli istu rečenicu dvadeset puta,
ponovo i ponovo i ponovo i ponovo.
Ili zamislite detence koje vrišti zarad majčine pažnje:
"Mama, mama, mamice, mama, mama."
To ne bismo baš nazvali poezijom.
Pa šta je poetsko ponavljanje i zašto funkcioniše?
Verovatno je najpoznatija rima,
ponavljanje sličnih zvukova na kraju reči.
Kao kod Šekspirovog primera,
često zatičemo rimu na kraju stihova.
Ovakvo ponavljanje obrazuje očekivanje.
Počinjemo da osluškujemo ponavljanje sličnih zvukova.
Kad ih čujemo, otkriveni obrazac je prijatan.
Poput pronalaženja Valda u vizuelnom haosu,
čujemo eho u zvučnom žamoru.
Rima, pak, ne mora jedino da se pojavljuje na kraju stiha.
Primetićete jako "i" u:
"Ova pesma tebi život će da daje."
Ovo ponavljanje samoglasnika se naziva asonancom
i možemo ga takođe čuti u Eminemovoj pesmi "Lose Yourself".
Obratite pažnju kako se glasovi "e" i "o" ponavljaju i u sredini
i na kraju svakog stiha:
"Oh, ode gravitacija,
Oh, ode zeka kog je udavio,
tako je lud, ali neće se lako predati,
ne, neće prihvatiti to,
zna da su mu sva leđa sputana tim konopcima."
Naizmenična asonanca stvara sopstveni ritam,
i poziva nas da isprobamo sopstvene glasove ponavljajući je.
Slično, konsonaca je ponavljanje sličnih suglasnika,
poput "t" i "d" u:
"Ova pesma tebi život će da daje."
Zapravo ovakav vid specifične konsonance,
koji se dešava na počecima reči
vam je odveć poznat.
Zove se aliteracija iliti prednja rima.
Sjajan primer predstavljaju brzalice.
Cvrči cvrči cvrčak, trči, trči, trčak; trči, trči, trk!
Trčak trkom trči, crni cvrčak cvrči!
Ovde očigldeno uživamo u obrascu dok se saplićemo o suglasnike
kako u sredini, tako i na početku reči.
Brzalice, pak, takođe odražavaju potrebu za varijacijom u pesničkom ponavljanju.
Iako ih je teško izgovoriti,
neki ih vide kao niži oblik podražavanja poezije,
ili imitacijama jer se čvrsto drže istih zvukova,
bliži su stilu ponavljanja na tabli.
Naposletku, tu počiva pesničko balansiranje,
u učenju kada ponavljati
a kada menjati ponavljanja,
kada zadovoljiti očekivanja,
a kada ih izneveriti,
a u toj ravnoteži možda bi bilo dovoljno setiti se
da svi mi živimo u svetu ludih varijacija
i da nosimo u sebi sopstveni dah i otkucaj,
naše sopstveno ponavljanje, kuda god da pođemo.