Vreau să împărtășesc cu voi ceva ce am învățat de la tatăl meu:
nicio stare nu e permanentă.
E o lecție despre care mi-a vorbit de multe ori
și al cărei adevăr l-am aflat pe calea cea grea.
Iată-mă în clasa a patra.
E fotografia din albumul școlii mele
din Monrovia, Liberia.
Părinții mei au migrat din India în Africa de Vest în anii 1970,
iar eu am avut privilegiul să cresc acolo.
Aveam nouă ani,
îmi plăcea să joc fotbal
și eram pasionat de matematică și științe.
Aveam genul de viață la care ar visa orice copil.
Dar nicio stare nu e permanentă.
În 1989, în Ajunul Crăciunului,
un război civil a izbucnit în Liberia.
Războiul a început în mediul rural,
însă, în câteva luni, armatele rebelilor ajunseseră în orașul nostru.
Școala s-a închis,
iar când armatele rebelilor au capturat singurul aeroport internațional,
oamenii au început să intre în panică și să fugă.
Mama mi-a bătut la ușă într-o dimineață și mi-a spus: „Raj, fă-ți bagajele.
Trebuie să plecăm.”
Am fugit în centrul orașului,
iar acolo, pe asfalt, am fost împărțiți în două rânduri.
Eu și familia mea ne-am încadrat într-un rând
și am fost înghesuiți în cala de bagaje
a unui avion de salvare.
Acolo, m-am așezat pe o bancă, cu inima luând-o la galop.
Am privit prin trapa deschisă
și am văzut sute de liberieni în alt rând,
cu copiii în spate.
Când au încercat să sară și ei în avion,
soldații i-au împiedicat.
Nu aveau voie să fugă.
Noi eram cei norocoși.
Am pierdut tot ce aveam,
dar ne-am restabilit în America
unde, ca imigranți, am avut parte de o comunitate de suporteri
ce s-au strâns în jurul nostru.
Ne-au primit în casele lor,
mi-au servit drept mentori
și l-au ajutat pe tata să-și deschidă un magazin de haine.
Când eram adolescent, îl vizitam în weekenduri
și-l ajutam să vândă teniși și jeanși.
Iar atunci când afacerile nu mergeau bine,
îmi amintea vechea mantră:
nicio stare nu e permanentă.
Acest dicton și insistența părinților mei, precum și comunitatea noastră de suporteri
m-au ajutat să termin colegiul
și, în fine, facultatea de medicină.
Speranțele mele fuseseră zdrobite odată de un război,
dar grație acestor oameni,
aveam șansa să-mi urmez visul de a deveni medic.
Starea mea se schimbase.
Trecuseră 15 ani de când fugiserăm cu acel avion,
însă amintirea celor două rânduri nu-mi ieșise din minte.
Eram student la medicină, aveam vreo 25 de ani
și voiam să mă întorc
și să văd dacă-i puteam sluji pe cei pe care-i lăsaserăm în urmă.
Dar când am ajuns acolo,
am găsit un loc complet distrus.
Războiul ne lăsase cu doar 51 de medici
la o țară de patru milioane de oameni.
E ca și cum orașul San Francisco ar avea doar 10 doctori.
Așadar, dacă te îmbolnăveai în oraș, unde se aflau doctorii rămași,
aveai o șansă.
Însă dacă te îmbolnăveai în comunitățile rurale izolate,
unde puteai fi la câteva zile distanță de prima clinică...
Pacienții mei mureau din cauza unor boli care n-ar trebui să ucidă pe nimeni,
și totul deoarece ajungeau la mine prea târziu.
Gândiți-vă că aveți o fetiță de doi ani care se trezește cu febră.
Vă dați seama că ar putea avea malarie,
dar știți că singurul mod de a-i face rost de medicamentele necesare
ar fi s-o duceți pe malul râului,
să luați o canoe, să vâsliți până pe partea cealaltă
și să mergeți cam două zile prin pădure
până la cea mai apropiată clinică.
Un miliard de oameni trăiesc în cele mai izolate comunități din lume
și, în ciuda progreselor făcute în tehnologie și în medicina modernă,
inovațiile noastre nu ajung pe ultima sută de metri.
Aceste comunități au fost lăsate în urmă,
deoarece au fost considerate prea izolate
și prea greu de slujit.
Boala este universală;
accesul la asistență medicală nu e.
Acest lucru mi-a aprins un foc în inimă.
Nimeni n-ar trebui să moară deoarece e prea departe de un medic sau de o clinică.
Nicio stare n-ar trebui să fie permanentă.
Iar ajutorul, în acest caz, nu a venit din exterior,
ci chiar din interior.
A venit din rândul comunităților.
Faceți cunoștință cu Musu.
Departe, în Liberia rurală,
unde majoritatea fetelor n-au avut șansa să termine școala primară,
Musu a perseverat.
La vârsta de 18 ani, a terminat liceul
și s-a întors în comunitatea sa.
A văzut că niciunul din copii nu beneficia de tratament
pentru bolile care trebuiau tratate:
boli letale, precum malaria și pneumonia.
Așa că s-a înscris ca voluntar.
Există milioane de voluntari ca Musu în zonele rurale din toată lumea
și ne-am gândit
că acești membri ai comunității ne-ar putea ajuta să rezolvăm o problemă.
Sistemul medical este structurat în așa mod, încât
diagnosticarea bolilor și prescrierea medicamentelor
sunt limitate la o echipă de asistente și medici ca mine.
Dar asistentele și medicii se află în orașe,
iar comunitățile rurale precum cea a lui Musu au fost lăsate în urmă.
Am început să punem întrebări:
Ce-ar fi dacă am reorganiza sistemul medical?
Ce-ar fi dacă am putea să luăm oameni din comunitate, ca Musu,
și să-i includem sau chiar să-i punem în centrul echipelor medicale?
Ce-ar fi dacă Musu ne-ar putea ajuta să ducem îngrijirile medicale
din clinicile urbane în pragul vecinilor săi?
Musu avea 48 de ani când am cunoscut-o.
Și, în ciuda talentului și a perseverenței sale,
nu primise niciun salariu în 30 de ani.
Dar ce-ar fi dacă tehnologia ar putea-o susține?
Ce-ar fi dacă am investi în ea cu instruire reală,
am echipa-o cu medicamente adevărate
și i-am oferi un serviciu?
Ei bine, în 2007, încercam să răspund la aceste întrebări,
iar soția mea și cu mine urma să ne căsătorim în același an.
Le-am cerut rudelor să evite cadourile obișnuite de nuntă
și să doneze mai bine niște bani,
așa încât noi să putem lansa o organizație non-profit.
Pe cuvântul meu, sunt mult mai romantic de atât.
(Râsete)
În final, am strâns 6.000 de dolari,
ne-am asociat cu niște liberieni și americani
și am lansat o organizație numită Last Mile Health.
Scopul nostru este să aducem un asistent medical la îndemâna oricui.
Am proiectat un proces în trei pași -
instruire, echipare și plată -
pentru a investi mai profund în voluntari ca Musu,
să devină specialiști auxiliari,
și apoi asistenți medicali comunitari.
Întâi, am instruit-o pe Musu să prevină, să diagnosticheze și să trateze
principalele 10 boli care afectau familiile din satul ei.
O asistentă a vizitat-o în fiecare lună pentru a o ajuta.
I-am pus la dispoziție tehnologie medicală modernă,
ca acest test rapid pentru malarie, de 1 dolar,
și un rucsac plin de medicamente, ca acesta,
pentru a trata infecții precum pneumonia.
Cel mai important, i-am oferit
un smartphone, pentru a o ajuta să urmărească și să raporteze epidemiile.
În ultimul rând, am recunoscut demnitatea muncii sale.
Împreună cu guvernul liberian, am creat un contract,
am plătit-o
și i-am oferit șansa la un serviciu adevărat.
E o persoană uimitoare.
Musu a deprins peste 30 de abilități medicale,
de la evaluarea copiilor pentru malnutriție
la analizarea cauzei pentru care tușește un copil, folosind un smartphone,
la susținerea pacienților cu HIV
și îngrijirea persoanelor care au suferit amputări.
În cadrul echipei noastre,
lucrând ca specialiști auxiliari,
asistenții medicali comunitari se pot asigura
că o mare parte din ce ar face medicii de familie
ajunge în locuri unde aceștia n-ar putea merge niciodată.
Unul dintre lucrurile mele preferate este să ajut pacienții
prin asistenți comunitari.
Anul trecut, l-am vizitat pe A.B.,
care, la fel ca Musu, avusese șansa să meargă la școală.
Când era în gimnaziu, în clasa a opta,
părinții lui au murit.
Orfan, a trebuit să renunțe la școală.
Anul trecut, l-am angajat și l-am instruit pe A.B. ca asistent medical comunitar.
În timp ce făcea vizite la domiciliu,
a cunoscut un băiețel pe nume Prince,
pe care mama lui nu reușise să-l alăpteze.
La vârsta de șase luni, Prince începuse să slăbească îngrijorător.
A.B. tocmai învățase să folosească o bandă de măsurare colorată
care se prinde în jurul brațului unui copil spre a diagnostica malnutriția.
A.B. a observat că Prince era în zona roșie,
ceea ce însemna că trebuia internat.
Așadar, i-a dus pe băiat și pe mama lui la râu,
a urcat într-o canoe
și a vâslit patru ore pentru a ajunge la spital.
Ulterior, după ce Prince a fost externat,
A.B. a învățat-o pe mamă cum să-i administreze un supliment alimentar.
Acum câteva luni,
A.B. m-a dus să-l văd pe Prince. E un băiețel tare grăsuț.
(Râsete)
Respectă toate măsurătorile, se ridică în picioare
și începe chiar să spună câteva cuvinte.
Acești asistenți comunitari mă inspiră atât de mult!
Îi întreb adeseori de ce fac această muncă,
iar când l-am întrebat pe A.B.,
a spus: „Doctore, de când am renunțat la școală, e prima dată
când am ocazia să țin un stilou un mână.
Creierul meu se trezește.”
Poveștile lui A.B. și Musu m-au învățat un lucru important
despre faptul de a fi om.
Dorința noastră de a-i sluji pe alții
ne poate ajuta să ne transformăm propria stare.
Acum câțiva ani, am fost uimit de forța dorinței
de a ne sluji vecinii,
în fața unei catastrofe globale.
În decembrie 2013,
ceva s-a întâmplat în pădurile ecuatoriale de peste graniță, din Guinea.
Un copil pe nume Emile a început să aibă febră, vărsături și diaree.
Trăia într-o zonă în care drumurile erau puține,
iar asistenții medicali erau în număr foarte mic.
Emile a murit,
după câteva săptămâni a murit și sora lui,
urmată de mama copiilor.
Boala avea să se răspândească de la o comunitate la alta.
Și abia trei luni mai târziu
lumea avea s-o recunoască drept Ebola.
Atunci când fiecare minut conta, pierduserăm deja luni,
iar virusul se răspândise ca focul prin toată Africa de Vest,
apoi și în alte părți ale lumii.
Firmele s-au închis, iar liniile aeriene au început să anuleze rute.
În mijlocul crizei,
când ni s-a spus că 1,4 milioane de oameni ar putea fi infectați,
când ni s-a spus că majoritatea aveau să moară,
când ne pierduserăm aproape orice speranță,
îmi amintesc cum stăteam cu un grup de asistenți medicali
în pădurea unde tocmai apăruseră câteva cazuri de boală.
Îi instruiam și-i ajutam să-și pună măștile,
mănușile și halatele de care aveau nevoie
pentru a se proteja de virus
în timp ce-și slujeau pacienții.
Îmi amintesc frica din ochii lor.
Și-mi amintesc cum stăteam noaptea și mă întrebam dacă luasem decizia corectă
de a-i ține acolo.
Când Ebola amenința să îngenuncheze umanitatea însăși,
asistenții comunitari din Liberia nu au capitulat în fața fricii.
Au făcut ceea ce făcuseră dintotdeauna:
au răspuns apelului de a-și sluji vecinii.
Membri ai comunității din toată Liberia au învățat simptomele bolii
și au colaborat cu asistentele și medicii pentru a merge din casă în casă, a-i găsi
pe bolnavi și a le oferi îngrijire.
Au urmărit mii de oameni care fuseseră expuși virusului
și au întrerupt lanțul transmiterii acestuia.
Aproape zece mii de asistenți comunitari și-au riscat propriile vieți
pentru a căuta acest virus și a-l distruge pe loc.
(Aplauze)
Astăzi, Ebola e ținută sub control în Africa de Vest,
iar noi am învățat câteva lucruri.
Am învățat că punctele oarbe din sistemul medical rural
pot duce la puncte fierbinți de boală
și acest lucru ne pune pe toți în pericol.
Am învățat că cel mai eficient sistem de urgență
este un sistem de fiecare zi
și că acesta trebuie să ajungă la toate comunitățile,
inclusiv la cele rurale, precum a lui Emile.
Și, mai mult ca orice,
am învățat din curajul asistenților comunitari liberieni
că noi, ca oameni, nu suntem definiți de condițiile pe care le întâmpinăm,
indiferent cât de tragice ar părea.
Suntem definiți de modul cum răspundem la ele.
În ultimii 15 ani.
am văzut puterea acestei idei
de a transforma cetățeni obișnuiți în asistenți medicali comunitari
și în eroi.
Și am văzut acest lucru peste tot,
din pădurile Africii de Vest
și până în satele de pescari din Alaska.
E adevărat,
acești asistenți comunitari nu fac neurochirurgie,
dar ne ajută
să ducem îngrijirile medicale la îndemâna tuturor, peste tot.
Ce urmează acum?
Ei bine, știm că mai există încă milioane de oameni care mor
din cauze ce pot fi prevenite,
în comunități rurale din toată lumea.
Și știm că marea majoritate a acestor boli apar
în aceste 75 de țări marcate cu albastru.
Mai cunoaștem că,
dacă am instrui o armată de asistenți medicali comunitari
și i-am învăța măcar 30 de abilități salvatoare,
am putea salva viețile a circa 30 de milioane de oameni până în 2030.
Treizeci de servicii ar putea salva 30 de milioane de vieți până în 2030.
Nu e doar un proiect;
dovedim că acest lucru se poate face.
În Liberia,
guvernul instruiește mii de asistenți ca A.B. și Musu
după Ebola,
aducând servicii medicale fiecărui copil și fiecărei familii din țară.
Am avut onoarea de-a lucra cu ei,
iar acum ne asociem cu mai multe organizații
din diverse alte țări,
spre a le ajuta să facă același lucru.
Dacă am putea ajuta aceste țări,
am salva milioane de vieți
și, în același timp,
am crea milioane de locuri de muncă.
Însă nu putem face acest lucru fără tehnologie.
Oamenii se tem că tehnologia ne va fura locurile de muncă,
dar când vine vorba de asistenți comunitari,
tehnologia a fost vitală în crearea lor.
Fără tehnologie, fără acest smartphone,
fără acest test rapid,
ar fi fost imposibil să-i putem angaja pe A.B. și Musu.
Și cred că e timpul ca tehnologia să ne ajute să instruim,
să ne ajute să instruim oameni mai repede și mai bine ca oricând.
Ca medic,
folosesc tehnologia pentru a rămâne la zi și a-mi păstra autorizația.
Folosesc smartphone-uri, aplicații și cursuri online.
Dar când A.B. vrea să învețe,
trebuie să sară înapoi în canoe
și să meargă la centrul de instruire.
Iar când Musu vine la cursuri,
instructorii săi încă mai folosesc flipcharturi și markere.
De ce n-ar avea și ei același acces la învățare ca mine?
Dacă chiar vrem ca ei să deprindă aceste abilități salvatoare
și nu numai,
trebuie să schimbăm acest model învechit de educație.
Tehnologia poate schimba lucrurile.
Sunt uimit de revoluția educației digitale
pe care au pornit-o organizații precum Khan Academy și edX.
Și cred că e momentul;
e momentul pentru o coliziune
între revoluția educației digitale
și revoluția sistemului medical comunitar.
Și, cu asta, ajung la dorința mea pentru Premiul TED.
Aș vrea...
Aș vrea să ne ajutați să recrutăm
cea mai mare armată de asistenți comunitari care a existat vreodată,
creând Academia de Îngrijire Comunitară,
o platformă globală care să instruiască, să conecteze și să susțină.
(Aplauze)
Vă mulțumesc.
(Aplauze)
Vă mulțumesc.
Iată ideea:
vom crea și vom pregăti
cele mai bune resurse de educație digitală.
Le vom aduce în fața asistenților comunitari din toată lumea,
inclusiv A.B. și Musu.
Ei vor primi lecții video despre vaccinarea copiilor
și vor face cursuri online despre observarea următoarelor epidemii,
ca să nu rămână blocați la flipcharturi.
Vom ajuta aceste țări să-și acrediteze lucrătorii,
pentru ca ei să nu rămână un grup subrecunoscut și subprețuit,
ci să devină o profesie recunoscută și susținută,
la fel ca asistentele și medicii.
Și vom crea o rețea de companii și antreprenori
care au creat inovații ce pot salva vieți
și le vom face legătura cu asistenți ca Musu,
pentru ca ei să-și poată sluji mai bine comunitățile.
Vom munci neobosiți pentru a convinge guvernele
să facă din asistenții comunitari un stâlp al planurilor de sănătate.
Dorim să testăm și să creăm un prototip al academiei în Liberia
și alte câteva țări partenere,
apoi plănuim să ajungem la nivel global,
inclusiv în satele Americii de Nord.
Cu puterea acestei platforme,
credem că țările pot fi convinse mai ușor
că o revoluție a sistemelor medicale chiar e posibilă.
Visez ca această academie să contribuie la instruirea
a sute de mii de membri ai comunităților,
pentru a aduce îngrijiri medicale vecinilor acestora,
sutelor de milioane de oameni
care trăiesc în cele mai izolate comunități ale lumii,
din pădurile Africii de Vest
până în satele de pescari din Alaska;
de pe dealurile apalașe până în munții Afganistanului.
Dacă această viziune se aliniază cu a voastră,
mergeți la communityhealthacademy.org
și alăturați-vă acestei revoluții.
Spuneți-ne dacă voi, organizația voastră sau cineva cunoscut ne-ar putea ajuta
să construim această academie în următorul an.
Acum, când privesc în această încăpere,
îmi dau seama că nu ne creăm singuri drumurile;
ele sunt influențate de alții.
Și au fost atât de mulți aici care au făcut parte din această cauză.
Suntem atât de onorați să facem parte din această comunitate,
care e dispusă să-și asume o cauză
atât de îndrăzneață.
În încheiere, vreau să vă ofer
o reflecție.
Mă gândesc tot mai mult la ce m-a învățat tatăl meu.
În prezent, și eu sunt tată.
Am doi fii,
iar soția mea și cu mine tocmai am aflat că vom mai avea un copil.
(Aplauze)
Vă mulțumesc.
(Aplauze)
Recent, îngrijeam o femeie din Liberia
care, la fel ca soția mea, era la a treia sarcină.
Dar, spre deosebire de ea,
nu beneficiase de îngrijire prenatală pentru primii doi copii.
Trăia într-o comunitate izolată din pădure, care trăise 100 de ani
fără îngrijiri medicale,
până când...
până când, anul trecut, o asistentă și-a instruit vecinii
să devină asistenți comunitari.
Așadar, iată-mă,
consultam o pacientă în al doilea trimestru de sarcină
și am scos ecograful ca să verific bebelușul,
în timp ce pacienta ne povestea despre primii doi copii.
Am pus sonda ecografului pe abdomenul ei,
și femeia s-a oprit în mijlocul propoziției.
S-a întors spre mine și a spus:
„Doctore, ce se aude?”
Era prima dată când auzea bătăile inimii bebelușului său.
Și ochii i s-au luminat la fel cum au făcut-o ochii soției mele și ai mei
când am auzit inima bebelușului nostru.
De-a lungul întregii istorii umane,
boala a fost universală, dar accesul la asistență medicală nu a fost.
Dar, cum mi-a spus odată un înțelept,
nicio stare nu e permanentă.
E timpul.
E timpul să facem tot ce e nevoie
ca să schimbăm această stare împreună.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)