Jag tänker prata med er om den globala flyktingkrisen
och mitt syfte är att visa er att krisen
är hanterbar, inte olösbar,
men också att visa er att det handlar lika mycket om oss och vilka vi är
som det är en prövning för flyktingarna i frontlinjen.
För mig är det inte bara en professionell skyldighet,
för att jag driver en NGO som hjälper flyktingar världen över.
Det är personligt.
Jag älskar den här bilden.
Den riktigt stiliga mannen till höger,
är inte jag.
Det är min far, Ralph, i London 1940,
med sin far Samuel.
De var judiska flyktingar från Belgien.
De flydde dagen då nazisterna invaderade.
Jag älskar den här bilden också.
Det är en grupp flyktingbarn
som anländer till England från Polen 1946.
Och i mitten är min mor, Marion.
Hon skickades för att börja ett nytt liv,
i ett nytt land,
helt själv,
när hon var 12 år gammal.
Jag vet det här:
om Storbritannien inte hade tagit emot flyktingar
på 40-talet,
hade jag med all säkerhet inte varit här idag.
Trots det, 70 år senare, har cirkeln slutits.
Vi hör om murar som ska byggas,
hämndlysten politisk retorik,
humanitära värden och principer är under attack
i samma länder som för 70 år sedan sa aldrig igen
till statslöshet och hopplöshet för krigsoffer.
Varje minut förra året,
fördrevs 24 människor från sina hem
av konflikt, våld och förföljelse:
ytterligare en kemvapenattack i Syrien,
talibanerna på framfart i Afghanistan,
flickor bortförda från sin skola i nordöstra Nigeria av Boko Haram.
Detta är inte människor som flyttar till ett annat land
för att få ett bättre liv.
De flyr för sina liv.
Det är en verklig tragedi
att världens mest kända flykting inte kan komma och tala för er idag.
Många av er känner igen den här bilden.
Den visar den livlösa kroppen
av femåriga Alan Kurdi,
en syrisk flykting som dog i Medelhavet 2015.
Han dog vid sidan av 3 700 andra som försökte ta sig till Europa.
Året därpå, 2016,
dog 5 000 människor.
Det är för sent för dem,
men det är inte för sent för miljontals andra.
Det är inte för sent för människor som Frederick.
Jag träffade honom i flyktinglägret Nyarugusu i Tanzania.
Han är från Burundi.
Han ville veta var han kunde slutföra sina studier.
Han hade gått elva år i skolan. Han ville få ett tolfte år.
Han sa till mig, "Jag ber för att mina dagar inte slutar här
i det här flyktinglägret."
Och det är inte för sent för Halud.
Hennes föräldrar var palestinska flyktingar
som levde i flyktinglägret Yarmouk utanför Damaskus.
Hon föddes av flyktingföräldrar,
och nu är hon själv flykting i Libanon.
Hon jobbar för International Rescue Committee för att hjälpa andra flyktingar,
men har ingen som helst säkerhet
om sin egen framtid,
var den är och vad den innehåller.
Det här föredraget handlar om Frederick, om Halud
och miljoner som dem:
varför de är fördrivna,
hur de överlever, vilken hjälp de behöver och vad vårt ansvar är.
Jag tror verkligen
att tjugohundratalets största fråga
handlar om våra skyldigheter gentemot främlingar.
Ditt framtida "jag" handlar om skyldigheter
gentemot främlingar.
Ni vet bättre än någon,
att världen är mer ansluten nu än någonsin tidigare.
Trots det är den stora faran
att vi är helt uppslukade av våra skillnader.
Och det finns inget bättre prov på det
än hur vi behandlar flyktingar.
Här är faktan: 65 miljoner människor
fördrevs av våld och förföljelse från sina hem förra året.
Vore det ett land,
skulle det vara det 21:a största landet i världen.
Majoriteten av dessa människor, cirka 40 miljoner, stannar kvar i sitt hemland,
men 25 miljoner är flyktingar.
Det innebär att de korsar gränsen till ett grannland.
Majoriteten av dem bor i fattiga länder,
relativt fattiga eller lägre medelinkomstländer, som Libanon,
där Halud bor.
I Libanon är en av fyra personer flyktingar,
en fjärdedel av hela befolkningen.
Och flyktingar stannar länge.
Den genomsnittliga flyktingtiden
är 10 år.
Jag åkte till vad som var världens största flyktingläger, i östra Kenya.
Det kallas Dadaab.
Det byggdes 1991-92
som ett "tillfälligt läger" för somalier som flydde inbördeskriget.
Jag träffade Silo.
Naivt frågade jag Silo,
"Tror du att du någonsin kommer återvända till Somalia?"
Och hon sa, "Vad menar du med återvända?
Jag föddes här."
Och när jag frågade lägrets ledning
hur många av de 330 000 människor i lägret som fötts där,
gav de mig svaret:
100 000.
Det är vad långsiktig tvångsförflyttning innebär.
Anledningarna till detta är djupt rotade:
svaga länder som inte kan hjälpa sitt eget folk,
ett internationellt politisk system
svagare än det varit sedan 1945
och skillnader vad gäller teologi, ledning, engagemang i omvärlden
i betydande delar av den muslimska världen.
Dessa är långsiktiga utmaningar för flera generationer.
Därför kallar jag flyktingkrisen för en trend och inte en avvikelse.
Och den är komplex, och när man har stora, långsiktiga, komplexa problem,
tror människor inte man kan göra något åt dem.
När påve Franciskus besökte Lampedusa,
på Italiens kust, 2014,
anklagade han oss och hela jordens befolkning
för vad han kallade "globaliseringen av likgiltighet."
Ett skrämmande uttryck.
Det innebär att våra hjärtan förvandlats till sten.
Men jag vet inte, ni avgör själva.
Får man ifrågasätta påven, ens på en TED-konferens?
Men jag tror inte det stämmer.
Jag tror att människor vill göra skillnad,
de vet bara inte om det finns några lösningar på den här krisen.
Och vad jag vill berätta för er idag
är att även om problemen är verkliga, är lösningarna det också.
Lösning ett:
dessa flyktingar måste komma in på arbetsmarknaden i det land de bor i,
och länderna de bor i behöver massivt ekonomiskt stöd.
I Uganda gjorde man en studie 2014:
80 procent av flyktingarna i huvudstaden Kampala
behövde inte humanitär hjälp eftersom de jobbade.
De fick hjälp att skaffa jobb.
Lösning nummer två:
utbildning är en livlina för barn, inte en lyx,
när du är felplacerad så länge.
Barn kan återhämta sig om de får rätt socialt, emotionellt stöd,
och läs-, skriv- och räknekunskaper.
Jag har sett det själv.
Men hälften av världens flyktingbarn i grundskoleålder
får ingen utbildning alls,
och tre fjärdedelar av de i gymnasieålder får ingen utbildning alls.
Det är galet.
Lösning nummer tre:
de flesta flyktingar är i stadsområden, i städer, inte i läger.
Vad skulle du vilja ha som flykting i en stad?
Vi hade velat ha pengar att betala hyra och köpa kläder med.
Det är framtidens humanitära system,
eller en viktig del av det:
ge människor pengar så att flyktingar stärks
så hjälper man den lokala ekonomin.
Det finns en fjärde lösning också,
som är kontroversiell men måste pratas om.
De mest sårbara flyktingarna måste ges en nystart,
ett nytt liv i ett nytt land,
inklusive västvärlden.
Siffrorna är relativt små, hundratusentals, inte miljoner,
men symbolismen är enorm.
Nu är inte tiden att förbjuda flyktingar,
som Trump-administrationen föreslår.
Nu är tiden att omfamna människor som är offer för terror.
Och kom ihåg -
(Applåder)
Kom ihåg, om någon frågar dig: "Blir de ordentligt undersökta?"
det är en vettig och bra sak att fråga sig.
Sanningen är att flyktingar som anländer för att få uppehållstillstånd
undersöks noggrannare än något annat folk som kommer till våra länder.
Så även om det är rimligt att ställa frågan,
är det inte rimligt att säga att flykting är ett annat ord för terrorist.
Vad som händer -
(Applåder)
Vad händer när flyktingar inte kan jobba,
deras barn inte får gå i skolan,
de inte kan få pengar, de inte har en laglig väg till hopp?
Resultatet blir att de tar riskfyllda vägar.
Jag åkte till Lesbos, en vacker grekisk ö, för två år sedan.
Där bor 90 000 människor.
På ett år passerade 500 000 flyktingar ön.
Och jag vill visa er vad jag såg
när jag körde genom den norra delen av ön:
en hög flytvästar från de som klarat sig i land.
Och när jag kollade närmre,
fanns där små flytvästar för barn,
gula.
Jag tog den här bilden.
Ni kan nog inte läsa lappen men jag vill läsa den för er.
"Varning: skyddar inte mot drunkning."
Så på 2000-talet,
ges barn flytvästar
för att nå Europa säkert
trots att dessa västar inte kommer rädda deras liv
ifall de faller ur båten som ska ta dem dit.
Det här är inte bara en kris, det är ett test.
Det är en prövning som civilisationer stått inför i alla tider.
Det är ett prov på vår mänsklighet.
Det är ett test på oss i västvärlden,
på vilka vi är och vad vi står för.
Det är ett prov på vår karaktär, inte bara vår politik.
Och flyktingar är ett svårt fall.
De kommer från avlägsna delar av världen.
De har genomlidit trauma.
De har ofta en annan religion.
Det här är precis anledningarna varför vi borde hjälpa flyktingar,
inte skälen att inte hjälpa dem.
Det är anledningar att hjälpa dem på grund av vad det säger om oss.
Det avslöjar våra värderingar.
Empati och altruism är två av civilisationens grundpelare.
Agera på den empatin och altruismen
så lever vi ut en grundläggande moral.
Och i den moderna världen, har vi ingen ursäkt.
Vi kan inte påstå att vi inte vet vad som händer i Juba, Sydsudan
eller Aleppo, Syrien.
Informationen är där, i vår mobil
i vår hand.
Okunskap är ingen ursäkt.
Misslyckas vi hjälpa, visar vi att vi inte har någon moralisk kompass alls.
Det avslöjar också om vi kan vår egen historia.
Varför flyktingar har rättigheter runt om i världen
är tack vare fantastiskt västerländskt ledarskap
av statsmän och kvinnor efter Andra världskriget
som blev universella rättigheter.
Kasta bort flyktingskydd, och vi kastar bort vår egen historia.
Det är -
(Applåder)
Det visar också kraften i demokrati
som en tillflykt från diktatur.
Hur många politiker har du hört säga:
"Vi tror på makten i vårt exempel, inte exemplet i vår makt."
Vad de menar är att det vi står för är viktigare än våra bomber.
Flyktingar som söker skydd
har sett västvärlden som en källa till hopp och en fristad.
Ryssar, iranier,
kineser, eritreaner, kubaner,
de kommer till västvärlden för trygghet.
Vi slänger bort det på egen risk.
Och det avslöjar ytterligare något om oss:
om vi är ödmjuka inför våra egna misstag.
Jag är inte en av dem
som tror att alla problem i världen orsakats av västvärlden.
Det har de inte.
Men när vi begår misstag borde vi erkänna det.
Det är ingen slump att det land som tagit emot
fler flyktingar än något annat, USA,
tagit emot fler från Vietnam än något annat land.
Det har att göra med historien.
Men det finns nyare historia, i Irak och Afghanistan.
Vi kan inte gottgöra utrikespolitiska felsteg
genom humanitära åtgärder,
men när du har sönder något, är det din skyldighet att försöka laga det,
och det är vår skyldighet nu.
Minns ni i början av det här föredraget,
när jag sa att jag ville förklara att flyktingkrisen
var hanterbar, inte olöslig?
Det är sant. Jag vill att ni tänker på ett nytt sätt,
men också att ni gör något.
Om du är arbetsgivare,
anställ flyktingar.
Om du övertygas av argumenten,
stoppa myterna
när familj, vänner eller kollegor upprepar dem.
Om du har pengar, ge till välgörenhet
som gör skillnad för flyktingar runt om i världen.
Om du är medborgare,
rösta på politiker
som vill göra verklighet av lösningarna jag pratat om.
(Applåder)
Skyldigheten gentemot främlingar
visar sig i
liten och stor skala,
vardagligt eller heroiskt.
År 1942,
levde min faster och farmor i Bryssel
under tysk ockupation.
De blev kallade
av nazistiska myndigheter att ta sig till Bryssels järnvägsstation.
Min farmor kände genast att något var fel.
Hon bad sina släktingar
att inte gå till Bryssels järnvägsstation.
Släktingarna sa till henne:
"Om vi inte går, om vi inte gör som vi blivit tillsagda,
kommer vi få problem."
Och gissa vad som hände
släktingarna som gick till Bryssels järnvägsstation.
De sågs aldrig till igen.
Min farmor och min faster,
begav sig till en liten by
söder om Bryssel
där de varit på semester tio år tidigare,
och de presenterade sig själva hemma hos den lokala bonden,
en katolsk bonde vid namn monsieur Maurice,
och de bad honom ta emot dem.
Och det gjorde han,
och i slutet av kriget,
har jag fått höra att det bodde 17 judar i den byn.
När jag var tonåring, frågade jag min faster,
"Kan jag få träffa monsieur Maurice?"
Och hon sa: "Ja, han lever fortfarande. Vi åker och träffar honom."
Så 1983 eller -84,
åkte vi för att träffa honom.
Och som jag antar att bara en tonåringen kan,
när jag träffade honom,
han var en vithårig herre,
sa jag till honom,
"Varför gjorde du det?
Varför tog du risken?"
Han såg på mig, ryckte på axlarna,
och sa på franska,
"On doit."
"En måste."
Det var självklart för honom.
Det var naturligt.
Och min poäng är att det borde vara naturligt och självklart för oss också.
Säg till er själva,
den här flyktingkrisen är hanterbar,
inte olöslig,
och var och en av oss
har ett personligt ansvar att hjälpa till.
För det här handlar om att rädda oss och våra värderingar
lika mycket som att rädda flyktingar och deras liv.
Tack så mycket.
(Applåder)
Bruno Giussani: David, tack. David Miliband: Tack själv.
BG: Dessa är starka förslag
och din uppmaning om individuellt ansvar är också mycket stark,
denna tanke förvirrade mig dock:
du nämnde, jag citerar, "fantastiskt västerländskt ledarskap"
som för omkring 60 år sedan ledde
till diskussionen om mänskliga rättigheter,
till flyktingkonventioner, och så vidare.
Detta ledarskap följde ett stort trauma
och skedde i politiskt läge av samförstånd.
Vi har ett splittrat politiskt läge.
Flyktingfrågan är en av de splittrande faktorerna.
Så var ska ledarskap komma från idag?
DM: Jag tror du har rätt i att
ledarskap som utformas under krig
har ett annat temperament och annat tempo
och ett annat synsätt
än ledarskap som utformas i fred.
Så mitt svar skulle vara att ledarskap måste komma nerifrån,
inte uppifrån.
Jag menar, ett återkommande tema på den här veckans konferens
har varit om demokratiseringen av makt.
Och vi måste bevara våra egna demokratier,
men också aktivera våra egna demokratier.
När folk säger till mig:
"Det finns en motreaktion mot flyktingar,"
säger jag till dem:
"Nej, det finns en polarisering
och just nu,
ger de som är rädda mer ljud ifrån sig
än de som är stolta."
Så mitt svar på din fråga är att vi kommer sponsra, uppmana
och ge förtroende till ledarskap
när vi mobiliserar oss.
Och jag tror att när du söker efter ledarskap,
måste du se inåt
och mobilisera ditt eget samhälle
för att skapa förhållanden som öppnar för en ny sorts lösning.
BG: Tack David. Tack för att du kom till TED.
(Applåder)