Téma, o kterém budu hovořit, je globální uprchlická krize.
Mým cílem je vám ukázat, že tato krize
je zvládnutelná, nikoli neřešitelná.
Dále vám chci ukázat, že se to týká stejně nás a toho kým opravdu jsme,
jako je zkouškou pro uprchlíky stojící v první linii.
Jsem ředitelem neziskové organizace na podporu uprchlíků
a vysídlenců na celém světě (IRC).
Není to pro mě ale jen pracovní záležitost.
Je to osobní.
Mám moc rád tuto fotografii.
Ten pohledný chlápek napravo,
to nejsem já.
Je to můj táta Ralph v Londýně roku 1940
se svým otcem Samuelem.
Byli židovskými uprchlíky z Belgie.
Uprchli v den, kdy do ní vtrhli nacisté.
Mám moc rád i tuto fotku.
Je na ní skupina uprchlých dětí,
které dorazily v roce 1946 z Polska do Anglie.
Uprostřed nich je moje maminka, Marion.
Byla poslaná začít nový život,
v nové zemi,
úplně sama.
Bylo jí 12 let.
A jsem si jist tímto:
Kdyby Británie ve 40. letech
nepřijala uprchlíky,
zcela jistě bych zde dnes nestál.
O 70 let později se ovšem kruh uzavřel.
Je slyšet zvuk rostoucích zdí,
pomstychtivé politické rétoriky,
humanitární hodnoty a zásady jsou v plamenech právě v těch zemích,
které před 70 lety řekly "nikdy více" zoufalství a vykořeněnosti
obětí války.
V minulém roce bylo každou minutu vyhnáno
24 osob ze svého domova
v důsledku bojů, násilí a pronásledování:
další chemický útok v Sýrii,
běsnění Talibánu v Afgánistánu,
dívky vyhnané Boko Haram ze škol v severovýchodní Nigérii.
Toto nejsou lidé prchající do jiných zemí,
aby měli lepší život.
Ale aby svůj život zachránili.
Je opravdovou tragédií,
že nejslavnější uprchlík na světě nemůže přijít vypovědět svůj příběh.
Mnozí z vás znají tuto fotografii.
Je na ní bezvládné tělo
pětiletého chlapce Alana Kurdi,
uprchlíka ze Sýrie, který zahynul ve Středozemním moři v roce 2015.
Zemřel spolu s dalšími 3700 uprchlíky, kteří se snažili dostat do Evropy.
V následujícím roce 2016
zahynulo 5000 uprchlíků.
Pro ně už je pozdě.
Ale není pozdě pro milióny dalších.
Není příliš pozdě pro lidi jako Frederick.
Setkal jsem se s ním v Nyarugusu, uprchlickém táboře v Tanzánii.
Pochází z Burundi.
Chtěl se dozvědět, kde by mohl dokončit svá studia.
Splnil 11 let školní docházky a chtěl dokončit 12. rok.
Řekl mi: "Modlím se, abych nestrávil
zbytek života v tomto táboře."
A není příliš pozdě pro Halud.
Její rodiče byli uprchlíci z Palestiny,
kteří žili v uprchlickém táboře Yarmouk, před Damaškem.
Narodila se rodičům - uprchlíkům
a dnes je ona sama uprchlíkem v Libanonu.
Pracuje pro Mezinárodní záchranný výbor (IRC) a pomáhá dalším uprchlíkům.
Nemá ovšem žádnou jistotu
ohledně své budoucnosti -
kde bude, ani co bude obnášet.
Toto povídání je o Frederickovi, o Halud
a o miliónech jim podobných:
Proč jsou bez domova,
jak přežijí, jakou potřebují pomoc a jaká je naše odpovědnost...
Já opravdu věřím tomu,
že největší otázka ve 21. století
se týká našich povinností vůči cizincům.
Budoucí "ty" vychází z tvého závazku
vůči cizincům.
Víš lépe než kdokoli jiný,
že tento svět je propojenější, než kdykoli předtím.
Nese v sobě ale velké nebezpečí,
že se necháme pohltit našimi rozdíly.
A není lepší zkoušky, než způsob,
jakým přistupujeme k uprchlíkům.
Zde jsou fakta: Jen v loňském roce
bylo 65 miliónů lidí vyhnáno z domova kvůli násilí a pronásledování.
Kdyby se jednalo o zemi,
byla by to 21. největší země na světě.
Většina z těchto lidí, zhruba 40 miliónů, zůstane ve své zemi,
ale 25 miliónů se stane uprchlíky,
to jest, že překročí hranici sousedního státu.
Většina z nich žije v chudých zemích, relativně chudých,
nebo s nižším středním příjmem, jako např. Libanon,
kde žije Halud.
V Libanonu je jeden ze čtyř lidí uprchlíkem,
čtvrtina celé populace.
A zůstávají uprchlíky po dlouhou dobu -
průměrná délka vysídlení je 10 let.
Byl jsem v největším uprchlickém táboře na světě
- ve východní Keni,
zvaném Dadaab.
Byl postaven v letech 1991-1992
jako "dočasný tábor" pro Somálce prchající před občanskou válkou.
Potkal jsem se se Silo.
Naivně jsem se jí zeptal:
"Myslíš, že se někdy vrátíš domů do Somálska?"
A ona na to: "Co tím myslíš - domů?
Narodila jsem se tady."
Když jsem se pak ptal vedení tábora
kolik z oněch 330 000 lidí v táboře
se tam narodilo,
odpověděli: 100 000.
Toto znamená dlouhodobé vysídlení.
Jeho příčiny jsou hluboké:
- slabé státy, které nemůžou podpořit vlastní lidí,
- mezinárodní politický systém,
slabší než kdykoli dříve od roku 1945
a rozdíly v náboženství, vládě, či vztazích s okolním světem
v důležitých částech muslimského světa.
Jedná se o dlouhodobé, generační problémy.
Proto také tvrdím, že uprchlická krize je vývojový trend, nikoli výkyv,
a je komplexní. A když máte velké, dlouhodobé, složité problémy,
lidé si myslí, že nelze nic dělat.
Když papež František jel v roce 2014 do Lampedusa,
nedaleko italského pobřeží,
obvinil nás všechny a všechny obyvatele této planety z toho,
co nazval: "globalizací lhostejnosti".
Je to znepokojující věta.
Znamená, že naše srdce se změnila v kámen.
No já nevím, řekněte sami,
je dovoleno polemizovat s papežem, třebaže to je na TEDu?
Myslím si, že to není pravda.
Myslím si, že lidé chtějí věci změnit,
jen neví, zda má tato krize nějaká řešení.
To, co vám chci dnes říct je,
že ačkoli se jedná o skutečný problém, i řešení je skutečné.
Řešení číslo 1:
Uprchlíci potřebují dostat práci v zemích, ve kterých žijí
a země ve kterých žijí potřebují masivní ekonomickou podporu.
V Ugandě v roce 2014 udělali studii:
80% uprchlíků v hlavním městě Kampala
nepotřebovalo žádnou humanitární pomoc,
jelikož pracovali.
Řešení číslo 2:
Vzdělání dětí je nezbytnost, záchranný kruh, nikoli luxus,
když jste uprchlíkem tak dlouho.
Děti se mohou odrazit zpátky, když získají sociální a emoční podporu
spolu s jazykovými a početními znalostmi.
Sám jsem to viděl.
Ale polovina dětských uprchlíků na světě mladšího školního věku
nedostává vůbec žádné vzdělání,
stejně jako tři čtvrtiny dětí středoškolského věku.
To je šílené.
Řešení číslo 3:
Většina uprchlíků je ve městech, nikoli v táborech.
Co bychom já nebo vy chtěli, kdybychom byli uprchlíkem ve městě?
Chtěli bychom peníze na zaplacení bydlení a oblečení.
Toto tvoří budoucnost humanitárního systému,
nebo jeho klíčovou část:
Dejte uprchlíkům peníze, abyste podpořili jejich moc
a podpoříte tím místní ekonomiku.
Řešení číslo 4:
Je kontroverzní, ale přesto je potřeba o něm mluvit.
Nejzranitelnějším uprchlíkům musí být dána možnost nového začátku
a nového života v nové zemi,
včetně Západu.
Jedná se o relativně malé množství lidí, - stovky tisíc, nikoli miliónů,
ale symbolika toho je veliká.
Nyní není čas, abychom uprchlíkům zakazovali přístup,
jak to navrhuje Trumpova vláda.
Je čas otevřít náruč lidem,
kteří se stali oběťmi teroru.
[potlesk]
A když se někdo zeptá: "Jsou řádně prověřeni?"
- je to velmi rozumná a dobrá otázka.
Pravdou je, že uprchlíci, kteří přicházejí kvůli přesídlení,
jsou prověřování více, než jakákoli jiná skupina přijíždějící do našich zemí.
Zatímco položit tuto otázku je opodstatněné,
není už v opodstatněné tvrdit, že uprchlík
je totéž, co terorista.
[potlesk]
Co se stane, když uprchlík nemůže získat práci,
nemůže poslat své děti do školy,
nemůže získat peníze, nemůže získat právní cestu k naději?
Stane se to, že se dá na nebezpečnou stezku.
Před dvěma lety jsem jel na Lesbos, krásný Řecký ostrov.
Je domovem 90 tisíců lidí.
Během jednoho roku přes něj prošlo 500 tisíc uprchlíků.
Rád bych vám ukázal, co jsem viděl,
když jsem projížděl ostrovem na sever:
hromadu záchranných vest po těch, kteří tuto cestu přežili.
A když jsem se podíval blíže,
byly tam žluté záchranné vesty
pro malé děti.
Udělal jsem tuhle fotku.
Nejspíš nepřečtete, co je na nich napsáno, tak vám to přečtu:
"Varování: Neochrání před utopením".
Ve 21. století tedy
děti dostávají záchranné vesty,
aby získali bezpečí v Evropě,
které jim ale nezachrání život,
pokud vypadnou z loďky, která je do Evropy veze.
Toto už není pouze krize. Je to zkouška.
Zkouška, které civilizace čelili v různých dobách.
Je to zkouška naší lidskosti.
Je to zkouška pro nás ze západního světa,
kým jsme a co zosobňujeme.
Je to zkouška našeho charakteru, nejen naší politiky.
Samozřejmě – uprchlíci jsou těžký případ.
Přicházejí z dalekých částí světa,
prošli traumatickými zážitky,
často jsou odlišného vyznání.
Toto jsou ale právě důvody, abychom uprchlíkům pomohli,
ne důvod ji odmítnout.
Důvodem, proč jim pomoci, je také to, co to vypovídá o nás samotných.
Odhalí to naše hodnoty.
Vždyť empatie a altruismus jsou dva základní kameny civilizace.
Proměňte empatii a altruismus v čin
a naplňujeme základní morální krédo.
V dnešním moderním světě, nemáme žádnou výmluvu.
Nemůžeme říct, že nevíme, co se děje v Džubě, jižním Sudánu,
nebo v Aleppu, Sýrii.
Je to v našich telefonech,
v našich rukou.
Nevědomost není žádnou omluvou.
Nepomožme, a ukážeme, že nemáme žádný morální kompas.
Také to vyjeví, zda známe svou historii.
Uprchlíci mají na celém světě základní práva
díky mimořádnému západnímu vedení,
státníkům a ženám po druhé světové válce,
ze kterého vzešla všeobecná lidská práva.
Zahoďme pryč ochranu uprchlíků
a zahodíme vlastní historii.
[potlesk]
Ukazuje to také sílu demokracie
jako ochrany před diktátorstvím.
Kolik politiků jste slyšeli říci:
"Věříme v sílu našeho příkladu, ne v příklad naší síly".
Míní tím, že co zastáváme, je důležitější, než bomby, které shazujeme.
Uprchlíci hledající azyl
vidí Západ jako zdroj naděje a útočiště.
Rusové, Iránci,
Číňané, Eritrejci, Kubánci,
přišli na Západ najít bezpečí.
A my to zahodíme na vlastní nebezpečí.
A je zde ještě jedna věc, kterou to o nás říká:
– zda máme pokoru před vlastními chybami.
Nejsem jedním z těch lidí,
kteří věří, že všechny problémy světa způsobil Západ.
Nezpůsobil.
Když ale uděláme chybu, měli bychom ji uznat.
Není náhodou, že země,
která přijala nejvíce uprchlíků, – Spojené státy,
přijala více uprchlíků z Vietnamu, než kterákoli jiná země.
Hovoří to o naší minulosti.
Je zde ale bližší minulost, v Iráku a Afghanistánu.
Nelze napravit chyby zahraniční politiky
humanitární akcí,
ale když něco pokazíte, máte povinnost zkusit pomoci to napravit.
A to je nyní naší povinností.
Pamatujete, jak jsem na začátku
tohoto proslovu řekl, že uprchlická krize
je zvládnutelná, ne neřešitelná?
Chci, abyste začali myslet novým způsobem,
ale také abyste začali konat.
Jste-li zaměstnavatel,
najměte si uprchlíky.
Jste-li přesvědčeni argumenty,
přijměte je, třebaže rodina,
přátelé nebo kolegové tyto mýty opakují.
Máte-li peníze, dejte je charitám,
které výrazně pomáhají uprchlíkům na celém světě.
Jste-li občan,
volte politiky, kteří zrealizují řešení,
o kterých jsem zde mluvil.
[potlesk]
Povinnost vůči cizincům
se projevuje
v malých i velkých činech,
prozaických i hrdinských.
V roce 1942
žila má teta a babička v Bruselu,
který okupovalo Německo.
Dostali povolávací rozkaz od nacistů,
že se mají dostavit na bruselské nádraží.
Mojí babičku hned napadlo, že je něco špatně.
Prosila své příbuzné,
aby na to nádraží nešli.
Příbuzní jí odpověděli:
"Když nepůjdeme, když neuděláme co řekli,
dostaneme se do problémů."
Můžete uhodnout, co se stalo příbuzným,
kteří šli na bruselské nádraží.
Už je nikdy nikdo neviděl.
Ale moje babička a teta
šly do malé vesničky jižně od Bruselu,
kde byly kdysi na prázdninách.
Přišly do domu místního farmáře,
katolíka, zvaného Monsieur Maurice,
a požádaly ho, aby je vzal k sobě.
A on to udělal.
Na konci války
žilo v té vesnici 17 Židů.
Když jsem dospíval, zeptal jsem se jednou tety
"Můžeš mě vzít k Monsieur Maurice?"
A ona na to: "Ano, můžu. Je stále naživu. Pojeďte za ním".
Muselo to být někdy v 83, 84 roce,
když jsme za ním vyrazili.
A právě tak, jak to jen,
dospívající kluk může,
jsem se toho bělovlasého džentlmena
zeptal:
"Proč jste to udělal?
"Proč jste se vystavil riziku?"
Podíval se na mne, pokrčil rameny
a francouzsky odpověděl:
"On doit."
"Člověk musí."
Bylo mu to dané, vrozené.
Bylo to přirozené.
Chci tím říct, že by to mělo být vrozené a přirozené také pro nás.
Řekněte si,
že tato uprchlická krize je zvládnutelná,
není neřešitelná,
a každý z nás
má osobní odpovědnost, aby pomohl to uskutečnit.
Protože je to o záchraně uprchlíků a jejich životů,
stejně jako o záchraně nás samých a našich hodnot.
Mnohokrát vám děkuji.
[potlesk]
Bruno Giussani: Děkuji Davide. David Miliband: Já děkuji.
BG: Jedná se o silné podněty,
i vaše výzva o individuální odpovědnost je velmi silná.
Mám jen jednu obavu.
Zmínil jste, vašimi slovy, že "mimořádné západní vedení",
které vedlo před 60 lety k diskuzi
ohledně lidských práv, k dohodám o uprchlících atd., atd.
Toto vedení vzniklo po velkém traumatu,
a odehrálo se v politickém prostředí konsenzu.
Nyní ale žijeme v rozvratném politickém prostředí.
Samotní uprchlíci se stali
jedním z rozdělujících prvků.
Odkud tedy dnes vzejde vedení?
DM: Myslím si, že je pravdou,
že vedení vytvořené za války
má odlišný charakter,
odlišné tempo a světonázor
než vedení utvořené v době míru.
Odpověděl bych tedy, že vedení
musí přijít zezdola, ne shora.
Opakující se téma konference je tento týden o
demokratizaci moci.
A my musíme chránit naše demokracie,
ale musíme je také aktivně povzbuzovat.
Když mi lidé říkají,
že je vůči uprchlíkům silný odpor,
oponuji, že jde o polarizaci,
a že ti, kdo mají strach,
dělají více hluku než ti,
kdo mají hrdost.
Odpověď na vaši otázku tedy zní, že
naše vlády budeme podporovat
povzbuzovat a dodávat jim důvěru tím,
že se sami mobilizujeme.
Když vyhledáváte vedoucí postavení,
musíte se podívat dovnitř
a mobilizovat ve své vlastní komunitě
k pokusu vytvořit podmínky
pro jiný druh uspořádání.
BG: Děkuji, Davide. Díky, že jste přišel na TED.
(Potlesk)