Čarls Ozborn je počeo da štuca 1922. nakon što je krmak pao na njega.
Izlečen je tek 68 godina kasnije
i trenutno je zapisan u Ginisu kao nosilac svetskog rekorda
za dužinu štucanja.
Međutim, tinejdžerka iz Floride, Dženifer Mi,
možda drži rekord za najučestalije štucanje,
50 puta u minuti duže od četiri nedelje tokom 2007.
Pa, šta uzrokuje štucanje?
Doktori ističu da serija štucanja često proizilazi iz stimulansa
koji razvlači želudac,
poput gutanja vazduha
ili suviše brzog jedenja ili pijenja.
Drugi povezuju štucanje sa snažnim emocijama
ili kao reakciju na njih:
smejanje,
jecanje,
nespokoj
i uzbuđenje.
Pogledajmo šta se dešava kad štucamo.
Počinje nehotičnim grčem ili iznenadnim skupljanjem dijafragme,
velikog mišića u obliku kupole ispod naših pluća
koji koristimo da bismo disali.
Ovo je skoro momentalno praćeno iznenadnim zatvaranjem glasnih žica
i prostora između njih,
koji se naziva glotisom.
Pokretanje dijafragme pokreće nagli udah vazduha,
ali zatvaranje glasnih žica sprečava vazduh da uđe u dušnik
i stigne do pluća.
Takođe stvara karakteristični zvuk: "štuc".
Do sad nije otkrivena svrha štucanja.
Izgleda da ono ne pruža bilo kakvu medicinsku ili fiziološku prednost.
Zašto počinjati udisati vazduh samo da bi on naglo bio sprečen od ulaska u pluća?
Anatomske strukture
ili fiziološki mehanizmi bez jasne svrhe
predstavljaju izazov za evolutivne biologe.
Da li slične strukture imaju neku skrivenu svrhu koja još uvek nije otkrivena?
Ili su relikti naše evolutivne prošlosti,
koji su nekad imali važnu svrhu,
a sada samo opstaju kao zakržljali zaostaci.
Jedna zamisao je da je štucanje nastalo
mnogo miliona godina pre pojave ljudi.
Smatra se da su pluća evoluirala kao struktura zbog koje su rane ribe,
mnoge od kojih su živele u toplim, stajaćim vodama s malo vazduha,
iskorišćavale obilje kiseonika u vazduhu iznad njih.
Kada su potomci ovih životinja kasnije prešli na kopno,
prešli su sa disanja na škrge na disanje plućima.
To je nalik daleko bržim promenama s kojima se danas suočavaju žabe
dok se menjaju iz punoglavaca sa škrgama
u odrasle jedinke s plućima.
Ova hipoteza pretpostavlja da je štucanje relikvija drevnog prelaza
iz vode na kopno.
Disanje koje je moglo da pomera vodu kroz škrge
praćeno je brzim zatvaranjem glotisa, koje je sprečavalo da voda uđe u pluća.
To je poduprto dokazima
koji pretpostavljaju da je nervni obrazac koji je uključen u stvaranje štucanja
skoro identičan onome koji je odgovoran za disanje kod vodozemaca.
Druga grupa naučnika veruje da smo zadržali taj refleks
jer nam zapravo omogućuje važnu prednost.
Ističu da je istinsko štucanje prisutno samo kod sisara,
a da se nije zadržalo kod ptica, guštera, kornjača
ili bilo koje druge životinje koja isključivo diše vazduh.
Zatim, štucanje se javlja kod ljudskih beba mnogo pre rođenja
i daleko je uobičajenije kod novorođenčadi nego kod odraslih.
Njihovo objašnjenje za to
podrazumeva čin dojenja koji je jedinstven za sisare.
Drevni refleks štucanja su možda usvojili sisari
kako bi uklanjali vazduh iz želuca, kao neku vrstu uzvišenog podrigivanja.
Naglo širenje dijafragme bi podiglo vazduh iz želuca,
dok bi zatvaranje glotisa sprečilo mleko da uđe u pluća.
Ponekad serija štucanja traje i traje,
i isprobavamo domaće lekove:
stalno pijuckanje čaše hladne vode,
zadržavanje daha,
držanje meda u ustima ili putera od kikirikija,
disanje u papirnu kesu
ili iznenadno prepadanje.
Nažalost, naučnici još uvek nisu potvrdili da bilo koji lek
bolje i doslednije deluje od drugih.
Međutim, znamo jednu stvar koja definitivno ne deluje.