Charles Osborne a început să sughițe în 1992, când un purceluș a căzut pe el.
A fost vindecat doar după 68 de ani,
iar acum este în Cartea Recordurilor ca deținător al recordului mondial
pentru durata sughițului.
Între timp, adolescenta Jennifer Mee din Florida
deține recordul pentru cele mai frecvente sughițuri:
de 50 de ori pe minut, timp de peste patru săptămâni în 2007.
Deci, care este cauza sughițului?
Doctorii afirmă că adesea sughițul este provocat de stimuli
ce dilată stomacul,
cum ar fi înghițitul aerului
sau mâncatul și băutul prea repede.
Alții asociază sughițul cu emoțiile intense
sau cu un răspuns la acestea:
râsul,
plânsul în hohote,
anxietatea
și emoțiile.
Să vedem ce se întâmplă când sughițăm.
Acesta începe cu un spasm involuntar sau o contracție bruscă a diafragmei,
mușchiul mare în formă de dom, aflat sub plămâni,
pe care îl folosim când inhalăm aer.
Aceasta este urmată aproape imediat de închiderea bruscă a corzilor vocale
și a deschizăturii dintre ele,
numită glotă.
Mișcarea diafragmei inițiază un aport brusc de aer,
dar închiderea corzilor vocale nu îi permite să treacă prin trahee
și să ajungă la plămâni.
De asemenea, creează și sunetul caracteristic: „hâc".
Până în prezent, nu există nicio funcție cunoscută a sughițului.
Se pare că nu oferă niciun avantaj medical sau fiziologic.
De ce să inspirăm aer doar ca să-l oprim brusc atunci când intră în plămâni?
Structurile anatomice
sau mecanismele fiziologice fără un scop anume
reprezintă o provocare pentru biologia evoluționistă.
Oare aceste structuri au o funcție ascunsă ce încă nu a fost descoperită?
Sau sunt relicve ale trecutului nostru evoluționist
ce au avut cândva un scop important,
iar în prezent persistă ca resturi vestigiale?
O idee ar fi că sughițurile au început
cu multe milioane de ani înainte de apariția omului.
Se pare că plămânii au evoluat ca organ pentru a permite peștilor preistorici,
dintre care mulți trăiau în apă caldă, stătută și cu puțin oxigen,
să beneficieze de oxigenul abundent din aerul de deasupra lor.
Atunci când descendenți ai acestor animale s-au mutat mai târziu pe pământ,
au trecut de la respirația branhială la respirația pulmonară.
Este asemănător cu ceea ce se întâmplă, în mod mai rapid, broaștelor
care se transformă din mormoloci cu branhii
în adulți cu plămâni.
În baza acestei ipoteze, sughițul este o relicvă a tranziției
de la apă la sol.
O inhalare ce mișcă apa printre branhii,
cu o închidere rapidă a glotei, prevenind pătrunderea apei în plămâni.
Asta este susținută de probe
ce sugerează că structura neuronală implicată în generarea unui sughiț
este aproape la fel cu cea responsabilă pentru respirația la amfibieni.
Un alt grup de oameni de știință consideră că reflexul este reținut astăzi în noi
pentru că, de fapt, oferă un avantaj important.
Subliniază faptul că sughițul adevărat există doar la mamifere
și nu se găsește la păsări, șopârle, broaște țestoase
sau alte animale ce respiră doar oxigen.
Mai mult, sughițul apare la bebeluși cu mult înainte de naștere
și este mult mai comun la copii decât la adulți.
Explicația lor pentru aceasta
implică activitatea de alăptare specifică mamiferelor.
Este posibil ca mamiferele să fi adaptat reflexul antic al sughițului
pentru a ajuta la înlăturarea aerului din stomac printr-un eructat sonor.
Dilatarea bruscă a diafragmei ridică aerul din stomac,
în timp ce închiderea glotei împiedică intrarea laptelui în plămâni.
Uneori, o serie de sughițuri continuă mult timp,
iar pentru a le opri apelăm la remedii de casă:
bem încontinuu apă rece,
ne ținem respirația,
mâncăm miere sau unt de arahide,
respirăm într-o pungă de hârtie
sau trebuie să ne speriem brusc.
Din păcate, oamenii de știință încă trebuie să verifice
dacă vreun remediu funcționează mai bine decât altul.
În orice caz, știm sigur un lucru anume care cu siguranță nu funcționează.