Charles Osborne csuklani kezdett 1922-ben, miután egy disznó ráesett.
Csak 68 évvel később hagyta abba,
így a Guinness szerint ma is ő tartja
a legtovább tartó csuklás világcsúcsát.
Egy floridai tinédzser, Jennifer Mee tartja a rekordot
a leggyakrabban ismétlődő csuklásban:
2007-ben több mint négy héten át percenként ötvenszer csuklott.
Mi okozza a csuklást?
Orvosok szerint a csuklássorozatot gyakran olyan inger váltja ki,
amely hatására a gyomor kitágul,
pl. ha levegőt nyelünk,
vagy túl gyorsan eszünk vagy iszunk.
Mások intenzív érzelmekhez kötik a csuklást
vagy az azokra adott válaszhoz:
nevetéshez, zokogáshoz, szorongáshoz és izgalomhoz.
Nézzük meg, mi történik, amikor csuklunk.
A rekeszizom önkéntelen görcsével vagy hirtelen összehúzódásával kezdődik,
mely a belégzésnél használt,
nagy, kupola alakú izom a tüdőnk alatt.
Ezt szinte azonnal követi a hangszalagok
és a köztük lévő nyílás, más néven a hangrés
hirtelen összezáródása.
A rekeszizom mozgása miatt hirtelen levegő áramlik be,
de a hangszálak záródása megakadályozza,
hogy a légcsőbe kerüljön, és elérje a tüdőt.
Ez hozza létre a jellegzetes "hukk" hangot is.
A csuklás funkcióját a mai napig nem ismerjük.
Úgy tűnik, nincs sem orvosi, sem fiziológiai előnye.
Miért kezdenénk el levegőt venni,
ha utána hirtelen nem hagyjuk a tüdőbe jutni?
A látszólag funkció nélküli anatómiai struktúrák
és fiziológiai mechanizmusok kihívást jelentenek az evolúciós biológusoknak.
Vajon valami rejtett funkciót szolgálnak, melyet még nem fedeztünk fel?
Vagy csak evolúciós múltunkból maradtak,
valamikor fontos célt szolgáltak,
de ma már csak elcsökevényesedett maradványok?
Az egyik elmélet szerint a csuklás
sok millió évvel az emberek megjelenése előtt kezdődött.
Úgy vélik, a tüdő úgy fejlődött, hogy a kezdetleges halaknak,
melyek közül sok meleg állóvízben élt kevés oxigénnel,
lehetővé tette, hogy kihasználják a víz feletti bőséges oxigént.
Amikor ezen állatok leszármazottai később kimásztak a szárazföldre,
átálltak a kopoltyúalapú légzésről a tüdőlégzésre.
Ez hasonlít arra a sokkal gyorsabb változásra,
mely a mai békákra jellemző,
mikor a kopoltyús ebihalból tüdővel lélegző állat fejlődik.
Ez az elmélet azt sugallja,
hogy a csuklás a vízből szárazföldre kerülés ősi átmenetének maradványa.
Egy olyan lélegzetvétel, amely átjuttatja a vizet a kopoltyúkon,
majd ezt a hangrés gyors lezárása követi, mely meggátolja, hogy víz jusson a tüdőbe.
Ezt az is alátámasztja,
hogy a csuklás létrehozásában szerepet játszó idegi mintázatunk
szinte azonos a kétéltűek légzésért felelős mintázattal.
Tudósok egy másik csoportja úgy véli, azért maradt meg bennünk máig a reflex,
mert valójában fontos szerepe van.
Rámutatnak arra, hogy valódi csuklásra csak az emlősök képesek,
és nem fordul elő madaraknál, gyíkoknál, teknősöknél,
vagy bármely más kizárólag levegővel lélegző állatnál.
Továbbá a csuklás már jóval születés előtt megfigyelhető a magzatnál is,
és sokkal gyakoribb a kisgyerekeknél, mint a felnőtteknél.
Ennek magyarázata
a csak emlősökre jellemző szoptatásban rejlik.
Lehet, hogy az ősi csuklásreflex azért fejlődött ki az emlősöknél,
hogy amolyan dicső böfögésként segítsen eltávolítani a levegőt a gyomorból.
A rekeszizom hirtelen tágulása levegőt enged ki a gyomorból,
közben a hangrés összezárása megakadályozza, hogy tej jusson a tüdőbe.
Néha a csuklást sehogy sem lehet elállítani,
és házi gyógymódokhoz folyamodunk:
folyamatosan kortyolgatunk egy pohár hideg vízből,
visszatartjuk a lélegzetünket,
eszünk egy falat mézet vagy mogyoróvajat,
papírzacskóba lélegzünk,
vagy valaki hirtelen megijeszt minket.
Sajnos a tudósoknak még igazolniuk kell,
hogy e gyógymódok bármelyike jobb vagy megbízhatóbb, mint a többi.
Egy dolog azonban biztosan nem működik.