פגשו את הנרדלים.
הם אולי זעירים, נראים לא מזיקים, ונשמעים כמו חבורה של דמויות מצויירות,
אבל אל תתבלבלו.
החברה הקטנים האלה מתכננים שליטה על האוקיינוסים.
נרדלים הם מהמזהמים הכי פולשניים בפלנטה,
נמצאים באגמים, נהרות ואוקיינוסים ברחבי הגלובוס.
הכדוריות הזעירות שמיוצרות במפעלים מהוות את חומר הגלם
עבור כל מוצרי הפלסטיק בהם אנחנו משתמשים.
וכל שנה, מיליארדי קילוגרמים של נרדלים
מיוצרים, מותכים, מעוצבים
לצעצועים, בקבוקים, בלונים, תיקים, עטים, נעליים, מברשות שיניים וחרוזים.
הם בכל מקום.
והם באים בכל מיני פנים, הרבה צבעים והמון צורות.
הם נעים בגודל מכמה מילימטרים לגרגרים זעירים
שנראים לעין רק דרך מיקרוסקופ.
אבל היתרון האמיתי שלהם במסע לשליטה על האוקיינוסים
הוא העמידות המפליאה שלהם, שמאפשרת להם להתמיד
בסביבה במשך דורות מפני שהמבנה המלאכותי שלהם
מונע מהם להתפרק ביולוגית.
אז, כל עוד הם לא נכנסים לסביבה,
אין לנו ממה לדאוג, נכון?
הבעיה היא שלנרדלים יש דרך מתוחכמת לעשות בדיוק את זה.
הם מיוצרים במספר מדינות ומובלים למפעלי יצור פלסטיק
בכל העולם, הנרדלים בורחים לפעמים
במהלך תהליך היצור, נישאים על ידי השטיפות לחוף
או במהלך ההובלה כשבטעות מטים אותם לתוך הגלים.
ברגע שהם במים, נרדלים נישאים במהרה על ידי הזרמים,
ובסופו של דבר מוצאים את עצמם במערכות סיבוביות עצומות באוקיינוסים
שנקראות ג'יירים, שם הם מתאספים לתכנן את הטקטיקה.
לכדור הארץ יש חמישה ג'יירים שפועלים כנקודות איסוף,
אבל המפקדה של הנרדלים לשליטה באוקיינוסים
היא באוקיינוס השקט, שם הגודל העצום של הג'יירו
וריכוז הזיהום כתוצאה
כל כך גדול שהוא ידוע ככתם הזבל הפסיפי הגדול.
פה, לנרדלים יש חברה טובה.
הג'יירו מושך כל מיני סוגים של זיהום,
אבל בגלל שהם לא מתפרקים ביולוגית, הפלסטיק שולט,
והם באים גם ממקורות אחרים חוץ מנרדלים.
אתם מכירים את החרוזים הקטנים האלה שאתם רואים בסבון הפנים שלכם או במשחת השיניים?
הם הרבה פעמים עשויים מפלסטיק, ואחרי שאתם שוטפים אותם בביוב,
חלקם מגיעים לכתם הזבל הגדול,
לשמחתם הגדולה של הנרדלים, שבונים את צבא הפלסטיק שלהם שם.
ואז יש את הפיסות הגדולות של פסולת פלסטיק לא ממוחזר,
כמו בקבוקים ותיקי נשיאה, שמוסעים לשם על ידי מי שטפונות מהאדמה והים.
במשך הזמן, חתיכות הפלסטיק האלו הופכים גם הם לסוג של נרדלים,
אבל כאלה שנשחקו על ידי איתני הטבע, לא שנוצרו במפעל.
וכאילו שהם לא היו מאיימים מספיק,
השטח המחוספס והמשוקע של המיקרופלסטיקים האלה,
השם שאנחנו נותנים לכל סוגי חתיכות הפלסטיק האלה,
כימיקלים במים נדבקים, או מתחברים, אליהם
והופכים אותם לרעילים.
ההתאספות הזו גדלה כל כך שכתם הזבל הגדול יכול לנוע
מהגודל של טקסס למשהו בגודל של ארצות הברית.
אבל בעוד הטורנדו הרעיל הזה מסתובב,
הציפורים, הדגים, האוכלים המסננים, לוויתנים, ורכיכות סביבו
פשוט ממשיכים בחייהם, מה שאומר שהם מחפשים אוכל.
למרבה הצער בשבילם, חלקים זעירים של פלסטיק צף
נראים ממש כמו ביצי דגים וחתיכות אוכל מגרות אחרות.
אבל ברגע שהם מעוכלות, למיקרופלסטיק יש
מנהג שונה מאוד ונוראי להשאר בסביבה.
בתוך בטן החיה, הם לא רק פוגעים בבריאות שלה
עם קוקטייל של רעלים שהם נושאים אלא הם גם יכולים להוביל לרעב
מפני שלמרות שהנרדלים יכולים להבלע, הם לעולם לא מעוכלים,
ומרמים את החיה להרגיש כאילו היא כל הזמן מלאה
ומובילים לבסוף למוות שלה.
כשאורגניזם אחד אוכל אחר, מיקרופלסטיקים והרעלים שלהם
מועברים אז במעלה שרשרת המזון.
וכך, לאט לאט, נרדלים משיגים את המטרה שלהם,
להשתלט אפילו יותר כשהם מוחקים את החיים בים
ומעצבים מחדש את מערכות החיים באוקיינוסים.
אז, איך אנחנו שוברים את המעגל?
הפתרון הטוב ביותר יהיה להוציא את הפלסטיק מהמשוואה לגמרי.
זה יקח הרבה זמן אבל דורש רק שינוים קולקטיביים קטנים,
כמו למחזר יותר, להחליף פלסטיק בנייר וזכוכית,
ולהחליף את משחת השיניים עם המיקרו חרוזים.
אם נשיג את הדברים האלה, אולי במשך הזמן
פחות ופחות נרדלים יגיעו לכתם הזבל הגדול הזה,
וצבא הפלסטיק יחלש,
והם יכנעו לאוקיינוס לשומרים האמיתיים שלו פעם נוספת.