המוות ומיסים ידועים בהיותם בלתי נמנעים. אבל מה בנוגע לריקבון?
כל מי שראה אי פעם מומיה יודע,
שהמצרים הקדמונים השקיעו הרבה מאוד מאמץ על מנת לחמוק מהריקבון.
אז כמה מוצלחים היו הנסיונות שלהם?
תאים חיים מחדשים את עצמם באופן קבוע.
אנזימים מיוחדים מפרקים מבנים ישנים,
והחומרים משמשים לבניית מבנים חדשים.
אבל מה קורה כשמישהו מת?
התאים כבר לא יכולים לחדש את עצמם,
אבל האנזימים ממשיכים לפרק את הכל.
כך שכל מי שרוצה לשמר גופה
צריך להקדים את האנזימים האלה, לפני שהרקמה מתחילה להירקב.
נוירונים מתים במהירות,
כך שמוחות היו מקרה אבוד עבור החונטים המצרים,
ולכן, על פי ההיסטוריון היווני הרודוטוס,
הם החלו בנעיצת יתד אל תוך הגולגולת,
ריסוק המוח, הוצאתו דרך האף,
תוך שהם שופכים שרף עץ אל תוך הגולגולת על מנת למנוע את המשך הריקבון.
המוח אולי נרקב ראשון, אבל איברים נרקבים הם הרבה יותר גרועים.
הכבד,הקיבה והמעיים מכילים אנזימים מפרקים וחיידקים,
שבשעת המוות, מתחילים לאכול את הגופה מבפנים.
לכן, הכהנים היו מוציאים את הריאות ואת האיברים בבטן בשלב הראשון.
היה קשה להוציא את הריאות בלי לפגוע בלב,
אבל כיוון שהם האמינו שהלב הוא מקום מושבה של הנשמה,
הם טיפלו בו ביתר תשומת לב.
את האיברים הם הניחו בתוך כדים
שמולאו במלח שנקרא נטרון.
כמו כל מלח, נטרון יכול למנוע ריקבון על ידי הרג חיידקים
ומניעה מהאנזימים המפרקים הטבעיים של הגוף לעבוד.
אבל נטרון הוא לא מלח רגיל.
זו תערובת שמכילה בעיקרה שני מלחים,
נתרן פחמתי וסודה לשתיה.
מלחים בסיסיים הם קטלניים במיוחד עבור חיידקים.
הם מסוגלים להפוך ממברנות שומניות לחומר קשיח במרקם של סבון,
ועל ידי כך משמרים את המבנה של הגופה.
אחרי הטיפול באיברים הפנימיים,
הכהנים מילאו את החללים הריקים בגופה בשקים מלאים בעוד נטרון,
ושטפו אותה על מנת לחטא את העור.
לאחר מכן הגופה הונחה על מצע של נטרון
למשך כ-35 יום על מנת לשמר את הרקמות החיצוניות.
בזמן הרחקת עודפי המלח הבסיסי,
הוא סופח לתוכו נוזלים מהגופה
ויוצר גושים חומים וקשים.
הגופה איננה רקובה,
אך גם לא מריחה טוב במיוחד.
לכן שפכו הכהנים שרף עצים על הגופה על מנת לאטום אותה,
הם מרחו אותה בתערובת שעווה שהכילה שמן ארז,
ואז עטפו אותה בתכריכים.
לבסוף, הם הניחו את המומיה בתוך מספר ארונות קבורה מקוננים
ולפעמים אף בתוך סרקופג מאבן.
אז כמה הצלחה נחלו המצרים הקדמונים במאבקם כנגד הריקבון?
מצד אחד, מומיות אינן גופות אדם שלמות.
המוח רוסק והוצא החוצה,
האיברים הוסרו והומלחו כמו נקניק סלמי,
וכחצי ממסת הגוף הנותרת נוקזה החוצה.
ועדיין, מה שנשאר שומר בצורה מדהימה.
אפילו לאחר אלפי שנים,
מדענים יכולים לבצע נתיחות במומיות
על מנת לקבוע את סיבת המוות,
ואפילו לבודד דגימות DNA.
כל זה סיפק לנו מידע חדש.
למשל, נראה שזיהום אוויר היווה בעיה רצינית במצרים העתיקה,
ככל הנראה עקב האש שהבעירו בתוך הבתים על מנת לאפות לחם.
גם מחלות לב וכלי דם היו שכיחות ביותר, כמו גם שחפת.
כך שהמצרים העתיקים היו מוצלחים חלקית בהתחמקות מהרקבון.
ועדיין, כמו המוות, גם מיסים היו משהו שלא ניתן לחמוק ממנו.
כאשר חלק מהמומיות היו מועברות ממקום למקום, הוטלו עליהן מיסים כאילו היו דגים מלוחים.