Ko sem bila otrok, sem bila obsedena z Guinnessovo knjigo rekordov,
in resnično sem tudi sama želela postaviti rekord.
Obstajal je samo en majhen problem:
imela nisem absolutno nobenega talenta.
Zato sem se odločila postaviti rekord v nečem,
kar ni zahtevalo popolnoma nobene veščine.
Odločila sem se, da postavim rekord
v plazenju.
(Smeh)
Takrat je rekord znašal 20km,
in to se mi je zdelo čisto izvedljivo.
(Smeh)
Rekrutirala sem prijateljico Anne
in skupaj sva se odločili, da nama niti ni treba trenirati.
(Smeh)
Na dan najinega poskusa
podiranja rekorda sva na svoje srečne kavbojke nalepili filc
in se odpravili,
in že takoj so se pojavile težave,
ker se je denim drgnil on najino kožo
in se začel cefrati,
in najina kolena so bila kmalu oguljena.
Po nekaj urah
je začelo deževati.
Potem je Anne odstopila.
Potem je postalo temno.
Torej, sedaj so moja kolena krvavela skozi moje kavbojke,
in imela sem privide zaradi hladu
in bolečine in monotonije.
In če vam poizkusim pričarati občutek trpljenja, ki sem ga prestajala,
prvi krog okoli šolske proge sem naredila v desetih minutah.
Za zadnjega sem potrebovala skoraj pol ure.
Po dvanajstih urah plazenja,
sem se ustavila,
in preplazila sem 13,5 km.
Torej nisem uspela podreti 20 km dolgega rekorda.
Veliko let sem mislila, da je to zgodba o popolnem polomu,
ampak danes na to gledam drugače,
ker ko sem poizkušala postaviti svetovni rekord,
sem delala tri stvari,
podajala sem se izven svoje cone udobja,
uporabila sem svojo trmo,
in našla sem zaupanje vase
in svoje odločitve.
Takrat tega nisem vedela,
ampak to niso lastnosti neuspeha.
To so lastnosti poguma.
Leta 1989, pri starosti 26 let,
sem postala gasilka v San Franciscu,
in bila sem petnajsta ženska v oddelku s 1500 moškimi.
(Aplavz)
Lahko si predstavljate, ko sem prišla,
jih je veliko dvomilo, da bom lahko opravljala službo.
Čeprav sem bila 178 cm visoka, 70 kilogramov težka akademska veslačica,
in nekdo, ki lahko prenese 12 ur neznosne bolečine v kolenih -
(Smeh)
sem vedela, da moram svojo moč in pripravljenost še dokazati.
Nekega dne smo dobili klic za požar,
in seveda, ko je naš avto prispel,
se je iz hiše v ulici že valil črn dim.
Delala sem z velikim možakom po imenu Skip,
on je bil na ročki, jaz pa takoj za njim,
in bil je tipičen požar.
Bilo je polno dima, bilo je vroče,
in kar naenkrat
je prišlo do eksplozije.
Mene in Skipa je odneslo nazaj,
mojo masko je izbilo na stran,
obstala sva v trenutku zmedenosti.
In potem sem se pobrala,
zagrabila ročko,
in naredila, kar bi moral narediti vsak gasilec:
Pognala sem se naprej,
odprla vodo
in se sama borila z ognjem.
Eksplozijo je povzročil grelnik vode,
tako da nihče ni bil poškodovan, in konec koncev ni bilo, ne vem kaj,
ampak kasneje je Skip prišel do mene in rekel:
"Dobro opravljeno, Caroline,"
s tem presenečenim glasom.
(Smeh)
Bila sem zmedena, ker požar ni bil fizično zahteven,
zakaj me je potem gledal tako presenečeno?
In potem mi je postalo jasno:
Skip, ki je bil mimogrede res super fant,
in odličen gasilec,
ne samo, da je mislil, da ženske ne morejo biti močne,
mislil je tudi, da ne morejo biti pogumne.
In ni bil edini.
Prijatelji, znanci in tujci,
moški in ženske skozi celotno mojo kariero
so me venomer spraševali:
"Caroline, ves ta ogenj, vsa ta nevarnost,
se nič ne bojiš?"
Odkrito povedano, nikoli nisem slišala, da bi kdo to vprašal moškega gasilca.
In postala sem zvedava.
Zakaj se od žensk ne pričakuje poguma?
No, odgovor se je pojavil,
ko mi je prijateljica zaupala,
da je njena hčerka ena velika boječka,
in tako sem začela opažati,
in da, njena hči je bila prestrašena,
vendar še huje, njena starša sta bila prestrašena.
Večina izrečenega, ko je bila zunaj, se je začelo z:
"Bodi previdna", "Pazi" ali "Ne."
Moja prijatelja nista bila slaba starša.
Delala sta samo tisto, kar počne večina staršev,
veliko večkrat opozarjajo svojo hčerke, kot opozarjajo svoje sinove.
Narejena je bila študija, ki je, ironično, vključevala gasilski drog na igrišču,
v kateri so raziskovalci ugotovili, da bodo deklice zelo verjetno opozorjene
s strani tako mam kot očetov na nevarnosti uporabe droga,
in če so si deklice vseeno želele igrati na gasilskem drogu,
je bilo zelo verjetno, da ji bo starš pri tem pomagal.
Kaj pa fantki?
Spodbujali so jih, naj se igrajo na drogu,
kljub strahu, ki so ga morda imeli,
in pogosto so starši ponudili nasvet, kako naj ga samostojno uporabljajo.
Kakšno sporočilo to pošilja fantom in dekletom?
No, da so dekleta krhka in bolj potrebujejo pomoč,
in da fantje lahko in morajo obvladovati težke naloge brez pomoči.
Sporoča, da naj bodo dekleta boječa
in naj bodo fantje pogumni.
Ironija je, da so pri tej starosti
deklice in fantje fizično precej podobni.
Pravzaprav, deklice so pogosto močnejše do pubertete,
in bolj zrele.
In vendar se mi odrasli vedemo,
kot da so deklice bolj krhke
in bolj potrebne pomoči,
in niso tako sposobne.
To je sporočilo, ki smo ga dobili kot otroci,
in to je sporočilo, ki nas popolnoma prežema, ko odraščamo.
Me ženske mu verjamemo, moški mu verjamejo,
in veste kaj?
Ko postanemo starši, ga prenesemo na naše otroke,
in tako gre naprej.
Tako, sedaj sem imela svoj odgovor.
Zaradi tega se od žensk, tudi gasilk,
pričakuje, da jih bo strah.
Zaradi tega ženske tudi pogosto je strah.
Vem, da mi nekateri ne boste verjeli, ko vam bom to povedala,
ampak jaz ne nasprotujem strahu.
Vem, da je pomembno čustvo, in skrbi, da smo varni.
Problem nastane, ko strah postane primarni odziv,
ki ga učimo in spodbujamo pri dekletih,
ko se soočijo z nečim izven njihove cone udobja.
Veliko let sem bila jadralna padalka -
(Aplavz)
in jadralno padalo je samo vrsta padala
in leti zelo dobro,
ampak zavedam se, da se marsikomu zdi kot kakšna rjuha
s pritrjenimi vrvicami.
(Smeh)
Veliko časa sem preživela na vrhovih gora,
napihovala to rjuho,
se pognala po klancu in letela.
In vem, kaj si mislite.
Mislite, Caroline, malo strahu ti ne bi škodilo.
In prav imate, res mi ne bi.
Zagotavljam vam, občutila sem strah.
Ampak na tem vrhu gore,
čakajoča na ravno pravi veter,
sem občutila tudi veliko drugega:
navdušenje, samozavest.
Vedela sem, da sem dobra pilotka.
Vedela sem, da so pogoji dobri, drugače ne bi bila tam.
Vedela sem, kako super bo leteti stotine metrov nad tlemi.
Ja, strah je bil prisoten,
vendar sem ga dobro pogledala,
ocenila, koliko je dejansko pomemben
in ga potem pospravila kamor sodi,
ki je bil večkrat kot ne
za mojim navdušenjem, mojim pričakovanjem
in mojo samozavestjo.
Torej, nimam nič proti strahu.
Jaz sem samo za pogum.
Ne pravim, da bi vaše deklice morale postati gasilke,
ali da bi morale postati jadralne padalke,
pravim, da naše deklice vzgajamo, da bodo pohlevne, celo nebogljene,
in začne se, ko jih opozarjamo o fizičnem tveganju.
Strah, ki se ga naučimo, in izkušnje, ki se jih ne,
ostanejo z nami, ko postanemo ženske
in se prelevi v vse te stvari, s katerimi se soočamo in se jih poizkušamo otresti:
naše oklevanje pri izražanju mnenja,
naše priklanjanje, da bi nas imeli radi
in naše pomanjkanje samozavesti pri sprejemanju odločitev.
Kako torej postanemo pogumne?
Imam dobro novico.
Poguma se lahko naučimo,
in kot vsako naučeno stvar,
ga je potrebno vaditi.
Najprej,
moramo globoko zajeti zrak
in spodbujati naša dekleta,
naj rolkajo, plezajo po drevesih
se zvirajo po tistem gasilskem drogu na igrišču.
To je počela moja mama.
Takrat tega ni vedela,
ampak raziskovalci imajo ime za to.
Temu pravijo tvegana igra,
in študije kažejo, da je tvegana igra zelo pomembna za otroke, vse otroke,
ker uči ocenjevanje nevarnosti,
uči zakasnjeno nagrajevanje,
uči vztrajnost,
uči samozavest.
Z drugimi besedami,
ko gredo otroci ven in vadijo pogum,
se naučijo pomembne življenjske nauke.
Drugič, zavestno moramo prenehati opozarjati naše deklice.
Pazite, ko naslednjič rečete:
"Pazi, poškodovala se boš,"
ali: "Ne počni tega, nevarno je."
In zapomnite si, da ji pogosto s tem govorite,
da se ne bi smela boriti,
da pravzaprav ni dovolj dobra,
da bi jo moralo biti strah.
Tretjič,
tudi me ženske moramo začeti vaditi pogum.
Ne moremo naučiti svojih deklet, dokler ne naučimo sebe.
Zato je tu še ena stvar:
strah in navdušenje
občutimo zelo podobno -
tresoče roke, povišan utrip srca,
živčna napetost,
in upam staviti, da je veliko od vas
nazadnje, ko ste mislile, da se boste zgrudile od strahu,
večinoma čutilo vznemirjenje,
in sedaj ste zamudile priložnost.
Torej vadite.
In medtem ko naj bi šle punce ven in se učile poguma,
mi je jasno, da odrasli nočejo voziti hoverbordov in plezati po drevesih,
zato bi morali mi vsi vaditi
doma, v pisarni
in celo prav tukaj, zbrati pogum
in ogovoriti nekoga, ki ga res občudujete.
In končno, ko je vaše dekle recimo
na kolesu na vrhu strmega klanca,
kjer vztraja, da jo je preveč strah, da bi se spustila,
ji pomagajte, da bo našla svoj pogum.
Na koncu je klanec mogoče res preveč strm,
ampak do tega spoznanja bo prišla skozi pogum in ne strah.
Ker ne gre za strm klanec pred njo.
Gre za življenje pred njo
in da ima orodja,
da ga obvlada in oceni vsa tveganja,
pred katerimi je ne moremo obvarovati,
vse izzive, pri katerih ji ne bomo mogli pomagati,
vse, kar dekleta tu
in okoli sveta
doživijo v prihodnosti.
Še mimogrede,
današnji svetovni rekord v plazenju -
(Smeh)
je 56,6 km,
in res bi bila vesela, če bi ga dekle podrlo.
(Aplavz)