Dame i gospodo, dobro veče.
Imam pitanje:
ko se od vas seća kada je prvi put shvatio da će umreti?
Ja se sećam. Bio sam dečak, i deda mi je tad upravo umro
i sećam se kako sam nakon nekoliko dana
ležao noću u krevetu pokušavajući da nađem smisao onoga što se dogodilo.
Šta je značilo to da je on umro?
Kuda je otišao?
Bilo je kao da se rupa u stvarnosti otvorila i progutala ga.
Zatim me je zateklo zaista šokantno pitanje:
ako je on umro, da li bi se to i meni moglo dogoditi?
Da li bi se ta rupa u stvarnosti otvorila i mene usisala?
Da li bi se otvorila ispod mog kreveta i progutala me dok spavam?
U nekom trenutku sva deca postaju svesna smrti.
Naravno, može se dogoditi na različite načine, ali uglavno dolazi u fazama.
Naša ideja smrti razvija se kako starimo.
Ako biste posegli duboko u tamne uglove svog sećanja,
mogli biste se setiti nečega sličnom onome što sam ja osetio
kada mi je deda umro i kada sam shvatio da bi se isto moglo i meni desiti,
taj osećaj da iza svega ovoga nas čeka praznina.
Ovaj razvoj u detinjstvu predstavlja razvoj naših vrsta.
Baš kao što je postojala tačka u vašem razvoju kao deteta
kada je vaš osećaj sopstvenosti i vremena postao dovoljno sofisticiran
da shvatite da ste smrtni,
tako i u nekoj tački u evoluciji naših vrsta,
neki osećaji sopstvenosti i vremena ranih ljudi postaju dovoljno sofisticirani
da oni postanu prva ljudska bića da shvate: "Umreću".
Ovo je, da kažem, naša kletva.
To je cena koju plaćamo zato što smo tako pametni.
Moramo da živimo u uverenju
da je najgora stvar koja se može desiti a i hoće jednog dana,
kraj svih naših projekata, naših nada, snova i našeg ličnog sveta.
Svako od nas živi u senci lične apokalipse.
I to je zastrašujuće. Užasavajuće je. I tražimo izlaz iz toga.
U mom slučaju, kada sam imao oko 5 godina,
ovo je značilo da pitam svoju majku.
Kada sam prvi put počeo da postavljam pitanja o tome šta se dešava kada umremo,
odrasli oko mene u to vreme odgovarali su tipičnom engleskom
mešavinom neprijatnosti i neodlučnog hrišćanstva,
a rečenica koju sam najčešće slušao je da je deda sad
"tamo negde i gleda dole na nas,"
i ako bih i ja takođe umro, što se naravno ne bi desilo
onda bih i ja otišao tamo gore,
što je učinilo da smrt veoma zvuči kao egzistencijalni lift.
Ovo nije baš zvučalo veoma uverljivo.
Gledao sam program za decu u to vreme
i ovo je bila era istraživanja svemira.
Uvek je bilo raketa koje su letele u nebo,
u svemir, tamo gore.
Nijedan od astronauta koji se vratio
nikada nije pomenuo da je sreo mog dedu
ili bilo koje druge mrtve ljude.
Ali sam bio uplašen,
a ideja vožnje egzistencijalnim liftom
kako bih video svog dedu
zvučala je mnogo bolje nego da me proguta praznina dok sam spavao.
Verovao sam u to bez obzira na sve, čak i kad nije imalo smisla.
Ovaj proces razmišljanja kroz koji sam prošao kao dete,
i u kojem sam se nalazio mnogo puta, uključujući i onda kada sam odrastao,
je proizvod onoga što psiholozi nazivaju pristrasnošću.
Pristrasnost je način na koji sistematično shvatamo stvari pogrešno,
načini na koje pogrešno proračunavamo, pogrešno sudimo, izobličujemo stvarnost
ili vidimo ono što želimo da vidimo,
a pristrasnost o kojoj govorim funkcioniše ovako:
suočite nekoga sa činjenicom da će umreti
i verovaće u bilo koju priču koja im govori da to nije istina
i da zapravo mogu da žive zauvek,
čak i ako to znači vožnju egzistencijalnim liftom.
Možemo posmatrati ovo kao najveću pristrasnost od svih.
Demonstrirana je u više od 400 empirijskih istraživanja.
Ove studije su dovitljive, ali su i jednostavne. Ovako funkcionišu.
Uzmete dve grupe ljudi koje su jednake u svim važnim gledištima
i podsetite jednu grupu da će umreti ali ne i drugu,
a zatim poredite njihova ponašanja.
Vi posmatrate kako to utiče na ponašanje
kada ljudi postaju svesni svoje smrtnosti.
Svaki put dobijete isti rezultat:
ljudi koji su osvešćeni o sopstvenoj smrtnosti
su voljniji da veruju u priče koje im govore da mogu da izbegnu smrt
i žive zauvek.
Evo i primera: jedno skorašnje istraživanje uzelo je dve grupe agnostika,
to su ljudi koji su neopredeljeni u odnosu na svoja religijska verovanja.
Jedna grupa upitana je da razmisli o tome da su mrtvi.
Druga grupa upitana je da razmisli o usamljenosti.
Zatim su upitani ponovo o svojim verskim ubeđenjima.
Oni koji su upitani da razmisle o smrti
su kasnije bili duplo više skloni da izraze veru u boga i Isusa.
Duplo više.
Čak iako su pre toga svi bili jednako agnostični.
Ali dodajte im strah od smrti, i trčaće ka Isusu.
Ovo pokazuje da podsećanje ljudi o smrti tera ljude da veruju,
bez obzira na dokaze
i to ne fukcioniše samo za religiju, već i za bilo koju vrstu verskog sistema
koji obećava besmrtnost u nekom obliku,
bilo da je to biti poznat ili imati decu ili čak nacionalizam,
koji obećava da možete živeti kao deo veće instance.
Ovo je pristrasnost koja je oblikovala tok ljudske istorije.
Teorija iza ove pristrasnosti u više od 400 istraživanja
zove se teorija upravljanja terorom, a ideja je jednostavna. Samo ovo.
Razvijamo svoje poglede na svet, tj. priče koje govorimo sebi
o svetu i našem mestu u njemu,
u cilju da nam pomognu da se nosimo sa terorom smrti.
Ove priče o besmrtnosti imaju hiljade različitih iskazivanja,
ali verujem da iza očigledne različitosti, postoje zapravo
samo četiri osnovne forme koje ove priče o besmrtnosti mogu da imaju.
Možemo ih videti kako se ponavljaju kroz istoriju, samo sa malim promenama
kako bi oslikale rečnik dana.
Površno ću vas upoznati sa ova četiri osnovna oblika priča o besmrtnosti,
i želim da vam dam neki osećaj načina na koji su ispričane
u svakoj kulturi ili generaciji
koristeći rečnik tog vremena.
Prva priča je najjednostavnija.
Želimo da izbegnemo smrt
i san o tome u ovom telu na ovom svetu zauvek
je prva i najjednostavnija vrsta priče o besmrtnosti
i možda na prvi pogled zvuči neprihvatljivo
ali zapravo, gotovo svaka kultura u ljudskoj istoriji
je imala neki mit ili legendu o eliksiru života
ili fontani mladosti ili nečemu što obećava
da će nas održati zauvek.
Stari Egipat imao je takve mitove, stari Vavilon, stara Indija.
Kroz evropsku istoriju, nalazimo ih u radu alhemičara,
i naravno i dalje verujemo u to danas,
samo što pričamo priču koristeći rečnik nauke.
Pre 100 godina, hormoni su tek otkriveni, i ljudi su se nadali
da će hormonski tretmani izlečiti starenje i bolesti,
a sada usmeravamo naše nade na matične ćelije, genetsko inženjerstvo
i nanotehnologiju.
Ali ideja da nauka može da zaustavi smrt
je samo još jedno poglavlje u priči magičnog eliksira,
priči koja je stara koliko i civilizacijia.
Ali uložiti sve na ideju nalaženja eliksira
i večnog života je rizična strategija.
Kada pogledamo nazad kroz istoriju
na sve koji su tražili eliksir u prošlosti,
jedina stvar koju imaju zajedničku je da su svi mrtvi.
(Smeh)
Treba nam drugi plan i upravo ovakva vrsta rezervnog plana
je ono što nudi druga vrsta priče o besmrtnosti,
a to je vaskrsnuće.
To predstavlja ideju da sam ja u ovom telu,
ja sam fizički organizam.
Prihvata da ću umreti
ali kaže da uprkos tome, mogu da se uzdignem i ponovo živim.
Drugim rečima, mogu da uradim ono što je Isus uradio.
Isus je umro, bio je tri dana u grobu, a zatim se uzdigao i ponovo živeo.
Ideja da svi mi možemo da vaskrsnemo i živimo ponovo je pravoslavno verovanje,
ne samo za hrišćane već i za jevreje i muslimane.
Naša želja da verujemo u ovu priču je duboko ukorenjena
da je iznova izmišljamo za naučno doba,
na primer, sa idejom krionika.
To je ideja gde kada umrete, možete se zamrznuti,
i zatim, u neko vreme kada tehnologija dovoljno uznapreduje
mežete biti odleđeni, popravljeni i oživljeni i tako vaskrsavate.
Neki ljudi veruju da će ih svemogući bog vaskrsnuti da bi živeli ponovo,
a drugi ljudi veruju da će to uraditi svemogući naučnik.
Za druge, čitava ideja vaskrsnuća,
izlaženja iz groba, suviše je poput lošeg filma o zombijima.
Smatraju da je telo suviše zbrkano i nepouzdano za garanciju večnog života,
i oni ulažu svoje nade na treću, duhovniju priču o besmrtnosti,
ideju da možemo ostaviti svoje telo iza i život nastaviti kao duša.
Većina ljudi na Zemlji veruje da ima dušu,
a ideja je glavna u mnogim verama.
Ali čak i u svom trenutnom obliku, u svom tradicionalnom obliku,
ideja duše je i dalje veoma popularna,
ipak je iznova izmišljamo za digitalno doba,
na primer sa idejom da možete ostaviti svoje telo iza
učitavajući svoj um, svoju suštinu, istinskog vas, u kompjuter,
i živeti kao avatar u etru.
Naravno, postoje skeptici koji kažu da ako pogledamo naučne dokaze,
posebno neuronauku, predlaže se da vaš um, vaša suština, istinski vi,
sve to veoma zavisi od specifičnog dela vašeg tela,
a to je vaš mozak.
Ti skeptici mogu pronaći utehu u četvrtoj vrsti priče o besmrtnosti,
a to je baština,
ideja da možete živeti kroz eho koji ostavljate u svetu,
poput velikog grčkog ratnika Ahila, koji je žrtvovao život boreći se u Troji
kako bi mogao da zasluži besmrtnu slavu.
Stremljenje ka slavi je široko rasprostranjeno i popularno
danas kao što je uvek bilo,
i u našem digitalnom dobu, čak je i lakše da se postigne.
Ne treba da budete veliki ratnik poput Ahila ili veliki kralj ili heroj.
Sve što vam treba je internet veza i smešna mačka.
(Smeh)
Neki ljudi više vole da za sobom ostave opipljivo, biološko nasledstvo,
decu, na primer.
Ili vole, nadaju se, da žive kao deo neke veće celine,
nacije, porodice ili plemena svog genetskog rezervoara.
Ponovo, postoje skeptici koji sumnjaju da je baština istinski besmrtna.
Vudi Alen je na primer rekao:
"Ne želim da živim u srcima svojih sunarodnika.
Želim da nastavim da živim u svom stanu."
(Smeh)
A ako želite da živite u svom stanu,
naravno, potreban vam je eliksir.
Što je bila naša prva priča o besmrtnosti.
Ovo su četiri osnovne vrste priča o besmrtnosti
i pokušao sam da dam smisao kako su ih ispričale razne generacije
sa malim varijacijama kako bi se prilagodili maniru vremena.
Činjenica da se iznova događaju na ovaj način, u tako sličnom obliku
ali u različitim sistemima verovanja, mislim da sugeriše
da treba da budemo skeptični povodom istine
o bilo kakvoj specifičnoj verziji tih priča.
Činjenica da neki ljudi veruju
da će ih svemogući bog spasiti kako bi živeli ponovo
i drugi veruju da će to učiniti svemogući naučnik
predlaže da nijedna grupa ne veruje u ovo na osnovu snage dokaza.
Zapravo, verujemo ovim pričama jer smo podešeni da verujemo u njih,
a podešeni smo da im verujemo jer toliko strahujemo od smrti.
Pitanje je da li smo osuđeni da živimo jedan život koji imamo
na način koji je oblikovan strahom i poricanjem,
ili možemo da prevaziđemo tu pristrasnost?
Grčki filozof Epikur mislio je da možemo.
On je tvrdio da je strah od smrti prirodan, ali da nije racionalan.
Rekao je: "Smrt nama ne predstavlja ništa,
jer kad smo mi ovde, smrt nije,
a kada je smrt ovde, mi smo otišli."
Ovo se često citira ali je teško da se shvati, da se usvoji,
jer upravo ova ideja o odlasku je toliko teška da se zamisli.
2000 godina kasnije drugi filozof, Ludvig Vitgenštajn,
postavio je stvari ovako:
"Smrt nije događaj u životu:
ne živimo da iskusimo smrt.
i još, dodao je, "u tom smislu, život nema kraj."
Tako da je bilo prirodno za mene kao dete da se plašim da će me progutati praznina,
ali to nije bilo racionalno, jer to da nas proguta praznina
nije nešto što će bilo ko od nas ikada iskusiti.
Prevazilaženje ove pristrasnosti nije lako
jer je strah od smrti veoma duboko ukorenjen u nama,
a ipak, kada vidimo da strah sam po sebi nije racionalan,
i kada iznesemo napolje
načine na koje nas može nesvesno usmeriti,
tad možemo da pokušamo da smanjimo
uticaj koji on ima na naš život.
Smatram da pomaže ako posmatramo život kao knjigu.
Isto kao što je knjiga ograničena koricama, početkom i krajem,
tako su i naši životi ograničeni rođenjem i smrću
i iako je knjiga ograničena početkom i krajem,
ona može sadržati daleke pejzaže, egzotične prikaze, fantastične avanture.
Iako je knjiga omeđena početkom i krajem,
likovi unutar nje ne znaju za horizonte.
Oni jedino znaju za trenutke koji čine njihovu priču
čak i kad je knjiga zatvorena.
Likovi knjige ne plaše se dolaska do poslednje strane.
Long Džon Silver se ne plaši da ćete završiti s čitanjem "Ostrva sa blagom."
I tako treba da bude sa nama.
Zamislite knjigu vašeg života,
njene korice, njen početak i kraj i vaše rođenje i smrt.
Možete samo znati momente unutar njih
momente koji čine vaš život.
Nema smisla da se plašite onoga što je van tih korica
bilo to pre vašeg rođenja ili vaše smrti.
Ne treba da brinete o obimu knjige,
stripa ili epa.
Jedina stvar koja je važna je da napravite dobru priču.
Hvala vam.
(Aplauz)