Pre godinu dana, švajcarska ambasada u Berlinu nas je pozvala
da predstavimo naš umetnički projekat.
Navikli smo da nas pozivaju, ali ova pozivnica nas je oduševila.
Švajcarska ambasada u Berlinu je nešto posebno.
To je jedina zgrada u Vladinom okrugu
koja nije uništena tokom Drugog svetskog rata
i nalazi se tačno pored Federalne kancelarije.
Niko nije bliži kancelarki Merkel od švajcarskih diplomata.
(Smeh)
Vladin okrug u Berlinu se takođe sastoji od Rajhstaga -
nemačke skupštine - i Brandenburške kapije,
a u blizini kapije imamo druge ambasade,
konkretno američku i britansku ambasadu.
Iako je Nemačka napredna demokratija,
građanima su ograničena ustavna prava
unutar Vladinog okruga.
Pravo na okupljanje i pravo na protestovanje su ovde ograničeni,
a to je zanimljivo sa umetničke tačke gledišta.
Mogućnosti da uzmete učešća i da se izrazite
su oduvek bile vezane za neki vid reda
i oduvek su bile predmet naročite regulacije.
Razvojem svesti o našoj zavisnosti o ovim odredbama,
možemo da dobijemo novu perspektivu.
Data pravila i uslovi oblikuju naša poimanja, naša delanja
i naše živote,
a to je krucijalno u drugom kontekstu.
Proteklih nekoliko godina,
saznali smo da su sa krovova američke i britanske ambasade
tajne službe prisluškivale čitav okrug,
uključujući i mobilni telefon Angele Merkel.
Antene britanskog GCHQ-a su skrivene u beloj cilindričnoj radarskoj kupoli,
dok je stanica za prisluškivanje američke NSA
prekrivena zaslonima koji propuštaju radio talase.
Međutim, kako se obratiti ovim skrivenim i maskiranim silama?
Sa mojim kolegom, Kristofom Vahterom,
prihvatio sam pozivnicu švajcarske ambasade.
Iskoristili smo ovu priliku da se okoristimo konkretnom situacijom.
Ako nas neko špijunira, onda je razumno očekivati
da su prinuđeni da slušaju sve što govorimo.
(Smeh)
Na krovu švajcarske ambasade smo instalirali niz antena.
Nisu bile prefinjene kao one koje koriste Amerikanci i Britanci.
(Smeh)
To su improvizovane antene od limenki;
uopšte nisu kamuflirane, već su potpuno očigledne i vidljive.
Umetnička akademija se priključila projektu,
pa smo na njihovom krovu napravili još jednu veliku antenu,
tačno između stanica za prisluškivanje NSA-a i GCHQ-a.
(Smeh)
Nikad pre nismo tako pomno posmatrani dok smo gradili umetničku instalaciju.
Helikopter nam je kružio iznad glava,
s kamerom koja je pratila baš svaki naš pokret,
a po krovu američke ambasade su patrolirali policajci.
Iako u Vladinom odseku vladaju striktna policijska naređenja,
ne postoje konkretni zakoni koji se tiču digitalne komunikacije.
Stoga je naša instalacija bila sasvim legalna
i ambasador Švajcarske je obavestio kancelarku Merkel o njoj.
Naslovili smo projekat: „Da li me čujete?“
(Smeh)
Antene su obezbedile otvorenu i besplatnu bežičnu komunikacijsku mrežu
u kojoj je svako ko je želeo mogao da učestvuje,
koristeći bilo koji vaj-faj uređaj, bez ikakvih smetnji
i mogao je da šalje poruke
onima koji prisluškuju frekvencije koje se presreću.
SMS poruke, glasovne poruke, razmenu dokumenata -
sve ste mogli anonimno poslati.
I ljudi su komunicirali.
Preko 15.000 poruka je poslato.
Ovo su neki od primera.
„Zdravo svete, zdravo Berline, zdravo NSA, zdravo GCHQ.“
„Agenti NSA, učinite pravu stvar! Zazviždite!“
„Ovo je NSA. U boga verujemo. Sve ostale pratimo!!!!!“
(Smeh)
„#@nonymous posmatraju #NSA #GCHQ - mi smo deo vaše organizacije.
#očekujte nas. #oborićemo vas.“
„Ovo je Ahilova peta NSA. Otvorena mreža.“
„Agenti kakve uvrnute priče o sebi ćete ispričati svojim unucima?“
„@NSA, komšije su mi bučne. Molim vas, pošaljite napad dronovima.“
(Smeh)
„Vodite ljubav, ne sajber rat.“
Pozvali smo ambasade i vladine odseke
da i oni učestvuju u otvorenoj mreži,
a na naše iznenađenje, prihvatili su.
Na mreži su se pojavila dokumenta, uključujući i ona tajna
koja su procurela iz komisije za parlamentarne istrage,
čime je istaknuto da su slobodna razmena i diskusija vitalnih informacija
postali komplikovani, čak i za članove parlamenta.
Takođe smo organizovali ture s vodičem kako bi iskusili i doživeli
zvučna postrojenja na licu mesta.
Ture su posećivale zabranjene zone oko ambasada
i raspravljali smo o potencijalu i bitnosti komunikacije.
Ako postanemo svesni ustrojstva,
pravila i uslova komunikacije,
to će nam ne samo proširiti vidike,
već će nam omogućiti
da zavirimo iza odredbi koje nam sužavaju pogled na svet,
naše konkretne društvene, političke ili estetske odredbe.
Pogledajmo stvarni primer.
Sudbina ljudi koji žive u improvizovanim naseljima
na periferijama Pariza
je skrivena i zaklonjena od pogleda.
To je začarani krug.
Nije tu novina siromaštvo, rasizam, izopštenost.
Novina je kako su ove stvarnosti skrivene
i kako su ljudi postali nevidljivi
u dobu globalne i masovne komunikacije i razmene.
Takva improvizovana naselja se smatraju nelegalnim
i stoga, oni koji žive u njima nemaju nikakve šanse
da se njihovi glasovi čuju.
Naprotiv, svaki put kada se pojave, svaki put kada rizikuju da budu vidljivi,
to samo daje osnov za dalja krivična gonjenja,
proterivanja i zabrane.
Interesovalo nas je kako možemo da upoznamo ovu skrivenu stranu.
Tragali smo za interfejsom i pronašli smo ga.
Nije u pitanju digitalni interfejs, već fizički; radi se o hotelu.
Nazvali smo projekat „Hotel Đelem“.
Zajedno sa romskim porodicama,
sagradili smo nekoliko hotela „Đelem“ u Evropi,
na primer, u Frajburgu u Nemačkoj, u Montreju u blizini Pariza,
kao i na Balkanu.
Ovo su pravi hoteli.
Ljudi mogu da odsednu ovde.
Međutim, to nisu komercijalna preduzeća.
Oni su simbol.
Možete preko interneta da zatražite ličnu pozivnicu
da dođete i živite nekoliko dana u hotelu „Đelem“, u njihovim domovima,
da se hranite, radite i živite sa romskim porodicama.
Ovde, romske porodice nisu putnici;
posetioci su putnici.
Ovde, romske porodice nisu manjina;
posetioci su manjina.
Poenta je da ne osuđujete,
već pre da otkrijete kontekst
koji određuje ove različitosti i naoko nepremostive protivrečnosti.
U svetu globalizacije,
kontinenti postaju sve bliži jedni drugima.
Kulture, dobra i ljudi su u stanju stalne razmene,
ali istovremeno jaz između sveta privilegovanih
i sveta izopštenih sve više raste.
Nedavno smo bili u Australiji.
Nama nije bio problem da uđemo u Australiju.
Imamo evropske pasoše, vize i avionske karte.
Međutim, azilante, koji brodovima stižu u Australiju,
deportuju ili odvode u zatvor.
Presretanje brodova
i nestanak ljudi u pritvorima
australijske vlasti skrivaju od javnosti.
Ove procedure su proglašene tajnim vojnim operacijama.
Nakon dramatičnog bega iz kriznih zona i ratnih zona,
muškarci, žene i deca su pritvoreni u Australiji bez suđenja,
ponekad godinama.
Tokom našeg boravka, pak,
uspeli smo da dopremo i da radimo sa azilantima koji su u zatvoru,
uprkos strogim proverama i izolaciji.
U ovom kontekstu je nastala instalacija u umetničkom prostoru
Univerziteta za tehnologiju Kvinsland u Brisbejnu.
Na prvi pogled to je bila veoma jednostavana instalacija.
Stilizovani kompas na podu je pokazivao pravac
ka svakom zatvorskom imigracionom centru,
uz informacije o udaljenosti i nazivu imigracionog postrojenja.
Međutim, iskorak ove izložbe je bio u vidu povezivanja.
Iznad svake oznake na podu stajale su slušalice.
Posetiocima je pružena prilika da razgovaraju direktno sa izbeglicom
koji je bio ili jeste u zatvoru
u određenom zatvorskom utvrđenju
i da se upuste u privatni razgovor.
U bezbednom kontekstu umetničke izožbe,
azilanti su bili slobodni da govore o sebi,
o svojoj priči i svojoj situaciji, bez straha od posledica.
Posetioci su se upustili u duge razgovore
o razbijenim porodicama, o dramatičnim bekstvima iz ratnih zona,
o pokušajima samoubistva,
o sudbini dece u pritvorima.
Emocije su bile jake. Mnogi su plakali.
Nekolicina je dolazila više puta.
Bilo je to snažno iskustvo.
Evropa se trenutno suočava sa strujom migranata.
Situacija za azilante je pogoršana protivrečnim zakonima
i pretnjom od vojnog odgovora.
Takođe smo uspostavili komunikacione sisteme
u udaljenim centrima za izbeglice u Švajcarskoj i Grčkoj.
Njihova svrha je pružanje osnovnih informacija -
o vremenskoj prognozi, zakonskim informacijama, smernicama.
Ali izuzetno su važni.
Informacije na internetu
koje bi mogle da obezbede opstanak duž opasnih trasa
su cenzurisane
i pružanje sličnih informacija je sve više kriminalizovano.
Ovo nas vraća na našu mrežu i antene
na krovu švajcarske ambasade u Berlinu
i projektu „Da li me čujete?“
Ne bi trebalo da uzimamo olako našu bezgraničnu povezanost.
Trebalo bi da počnemo da pravimo naše veze,
boreći se za ideju o jednakom i globalno umreženom svetu.
Ovo je ključno za prevazilaženje naše zanemelosti
i podeljenosti koju stvaraju suprotstavljene političke snage.
Samo kroz istinsko izlaganje nas samih
transformativnoj moći ovog iskustva
možemo prevazići predrasude i izopštenost.
Hvala vam.
(Aplauz)
Bruno Đuzani: Hvala ti, Matijase.
Druga polovina tvog umetničkog dua je takođe ovde.
Kristofe Vahteru, dođi na scenu.
(Aplauz)
Prvo, samo jedan detalj:
ime hotela nije nasumično izabrano.
„Đelem“ ima specifično značenje u jeziku Roma.
Matijas Jud: Da, „Đelem, đelem“ je naslov zvanične himne Roma,
i znači „Išao sam dugim putem“.
BĐ: To je samo dodatni detalj tvom govoru,
ali vas dvojica ste nedavno putovali na ostrvo Lezbos,
upravo ste se vratili pre nekoliko dana iz Grčke
u koju stiže na hiljade izbeglica
i stizalo je tokom poslednjih nekoliko meseci.
Šta ste videli tamo i šta ste radili tamo?
Kristof Vahter: Pa, ostrvo Lezbos je jedno od grčkih ostrva blizu Turske
i tokom našeg boravka,
mnogi azilanti su stigli brodovima, na natrpanim čamcima
i nakon iskrcavanja u potpunosti su prepušteni sebi samima.
Uskraćene su im mnoge usluge.
Na primer, nije im dozvoljeno da kupuju autobuske karte
ili da iznajme hotelsku sobu,
pa mnoge porodice bukvalno spavaju na ulicama.
Mi smo tamo instalirali mrežu kako bismo obezbedili osnovnu komunikaciju
jer mislim, verujem,
ne samo da moramo da govorimo o izbeglicama,
već mislim da moramo da počnemo da razgovaramo s njima,
a na taj način ćemo shvatiti da se radi o ljudskim bićima,
o njihovim životima i njihovoj borbi za opstanak.
BĐ: I da dozvolimo i njima da govore.
Kristofe, hvala što si došao na TED.
Matijase, hvala što si došao na TED i podelio svoju priču.
(Aplauz)