Anul trecut am fost invitați de ambasada Elveției din Berlin
să ne prezentăm proiectele artistice.
Suntem obișnuiți cu invitațiile, dar această invitație chiar ne-a entuziasmat.
Ambasada Elveției din Berlin e specială.
E singura clădire veche din cartierul guvernamental
care nu a fost distrusă în Al Doilea Război Mondial.
E plasată chiar lângă Cancelaria Federală.
Nimeni nu e mai aproape de cancelarul Merkel decât diplomații elvețieni.
(Râsete)
În cartierul guvernamental din Berlin se află și Reichstag-ul...
(Parlamentul Germaniei) și Poarta Brandenburg,
iar imediat lângă poartă sunt alte ambasade,
printre care cea a SUA și cea britanică.
Deși Germania e o democrație avansată,
drepturile constituționale ale cetățenilor sunt limitate
în cartierul guvernamental.
Dreptul la întrunire și dreptul de a demonstra sunt restricționate acolo,
iar lucrul ăsta e interesant din punct de vedere artistic.
Oportunitățile cetățeanului de a participa și de a se exprima
sunt legate mereu de tipul orânduirii
și fac întotdeauna obiectul unor reglementări specifice.
Cunoscând implicaţiile acestor reglementări,
putem obține o nouă perspectivă.
Termenii și condițiile date ne modelează percepția, acțiunile
și viețile.
Acest lucru e crucial în alt context:
În ultimii ani,
am aflat că de pe acoperișurile ambasadelor americană și britanică,
serviciile secrete au ascultat întregul district,
inclusiv telefonul mobil al Angelei Merkel.
Antenele GCHQ-ului britanic sunt ascunse într-o structură clindrică albă,
pe când postul de ascultare al NSA-ului american
e acoperit cu placi radiotransparente.
Dar cum înfrunți aceste forțe ascunse și deghizate?
Împreună cu colegul meu, Christoph Wachter,
am acceptat invitația ambasadei elvețiene.
Am folosit oportunitatea de a exploata această situaţie deosebită .
Dacă oamenii ne spionează, e rezonabil să credem
că trebuie să asculte ceea ce spunem.
(Râsete)
Am instalat mai multe antene pe acoperișul ambasadei Elveției.
Nu erau la fel de sofisticate ca cele folosite de americani sau britanici.
(Râsete)
Erau antene improvizate din conserve
și nu erau camuflate ci evidente și vizibile.
Academia de Artă s-a alăturat proiectului,
așa că am mai construit o antenă mare pe acoperișul lor,
exact între postul de ascultare american și britanic.
(Râsete)
Niciodată nu am fost atât de supravegheați în timp ce construiam o instalaţie.
Un elicopter se rotea deasupra noastră,
filmând fiecare mișcare pe care o făceam
iar pe acoperișul ambasadei americane, cei de la pază patrulau.
Deși cartierul guvernamental e condus într-o manieră strictă,
nu există reglementări specifice în privinţa comunicațiilor digitale.
Montajul nostru era deci perfect legal,
ambasadorul elveţian o informase pe Angela Merkel despre acesta.
Am numit proiectul: "Mă poţi recepţiona?".
(Râsete)
Antenele creau o rețea Wi-Fi deschisă și gratuită,
la care se putea conecta oricine dorea,
fără nicio restricție, folosind un dispozitiv WI-FI
şi putând să trimită mesaje
celor care ascultau pe frecvențele ce erau interceptate.
Mesaje text, apeluri vocale, fișiere partajate...
toate acestea puteau fi transmise anonim.
Și oamenii au comunicat.
Peste 15.000 de mesaje au fost transmise.
Câteva exemple:
"Salutare lume, salutare Berlin, salut NSA, salut GCHQ."
"Către agenții NSA. Faceți ce e corect! Dezvăluiți abuzurile!"
"Aici e NSA. Avem încredere în Dumnezeu. Pe toți ceilalți îi interceptăm!!!!"
(Râsete)
"#@nonymous vă privește #NSA, #GSHQ - facem parte din organizațiile voastre.
# așteptați-ne. Vă vom #închide."
"Acesta e călcâiul lui Ahile al NSA: rețelele deschise."
"Agenților, ce poveste revoltatoare le veți spune nepoților despre voi?"
"@NSA, vecinii mei fac zgomot. Te rog trimite un atac cu drone."
(Râsete)
"Faceţi dragoste, nu război cibernetic."
Am invitat și ambasadele și departamentele guvernamentale
să participe și ele în această rețea,
și spre surprinderea noastră, au acceptat.
Au apărut fișiere în rețea, inclusiv documente clasificate
scurse din comisiile parlamentare de investigare,
ce evidențiază faptul că liberul schimb și dezbaterea informațiilor importante
încep să devină dificile chiar și pentru membrii parlamentului.
Am organizat și tururi cu ghizi pentru a simţi și cerceta
dispunerea forțelor în zonă.
Tururile au fost făcute în zonele restricționate de lângă ambasade
și am discutat potențialul și punctele importante ale comunicației.
Înţelegerea contextului,
a termenilor şi condițiilor comunicării,
nu numai că ne lărgeşte orizonturile,
ne permite să privim dincolo de regulile ce ne limitează viziunea asupra lumii,
convențiile noastre specifice sociale, politice sau estetice.
Să luăm un exemplu concret:
Soarta oamenilor ce trăiesc în adăposturile improvizate
de la periferia Parisului
nu e lăsată la vedere.
E un cerc vicios.
Nu sărăcia, rasismul sau excluderea sunt noi.
Nou e modul în care aceste realități sunt ascunse
şi oamenii sunt făcuți invizibili
într-o epocă a comunicării și schimburilor globale și copleșitoare.
Astfel de adăposturi improvizate sunt considerate ilegale,
astfel că cei care locuiesc acolo nu au vreo șansă
de a se face auziți.
Dimpotrivă: de fiecare dată când riscă devenind vizibili,
pur și simplu oferă motive pentru viitoarele pedepse,
expulzări și reprimări.
Ceea ce ne-a preocupat a fost să reușim să cunoaștem această parte ascunsă.
Am căutat o interfață și am și găsit-o.
Nu e o interfață digitală, ci una fizică: e un hotel.
Am numit proiectul „Hotelul Gelem”.
Împreună cu familiile rrome, am creat câteva Hoteluri Gelem în Europa.
De exemplu, în Freiburg, Germania, Montreuil lângă Paris,
şi de asemenea în Balcani.
Sunt hoteluri adevărate.
Oamenii pot sta aici,
dar nu reprezintă o sursă de venit.
Ele sunt un simbol.
Puteți solicita online o invitație personală
pentru a locui câteva zile în hotelul Gelem, în casele lor,
mâncând, muncind şi trăind împreună cu familiile rrome.
Aici, nu familiile rrome sunt călătorii:
vizitatorii sunt.
Aici, familiile rrome nu sunt o minoritate,
vizitatorii sunt.
Scopul nu e de a-i judeca,
ci mai de grabă a afla contextul ce determină
aceste contradicții disparate și aparent insurmontabile.
Într-o lume a globalizării,
continentele se apropie unele de altele.
Culturile, bunurile și oamenii fac schimburi permanent,
dar în același timp, decalajul dintre lumea privilegiaților
și lumea exclușilor crește.
Am fost recent în Australia.
Pentru noi, n-a fost nicio problemă să intrăm în țară.
Avem pașapoarte europene, vize și bilete de avion,
dar azilanții care ajung în Australia cu barca,
sunt deportați sau încarcerați.
Intercepția bărcilor
și dispariția oamenilor în sistemul de detenție
sunt ascunse de autoritățile australiene.
Aceste proceduri sunt declarate operațiuni militare secrete.
După ce au scăpat din zonele de criză și război,
bărbații, femeie și copiii sunt închiși în Australia fără proces,
uneori pentru ani de zile.
În timpul șederii noastre,
am reușit să întâlnim și să lucrăm cu azilanți încarcerați,
în ciuda supravegherii stricte și a izolării.
Din acest context s-a născut o instalatie în spațiul artistic
al Universității Tehnologice Queensland din Brisbane.
Acesta era un echipament foarte simplu.
Pe podea, o busolă stilizată indica direcția
către fiecare centru de detenție pentru imigranți,
însoțită de distanță și de numele acestuia.
Expoziţia promova conectivitatea.
Deasupra fiecărui marcaj era o pereche de căşti.
Vizitatorii aveau astfel ocazia să vorbească direct cu un refugiat
care fusese sau era încarcerat
în respectivul centru de detenţie,
putând purta o convorbire privată.
În mediul protejat al acestui montaj artistic,
refugiaţii puteau vorbi liber despre ei,
despre viaţa şi situaţia lor actuală, fără teama consecinţelor.
Vizitatorii se cufundau în conversaţii lungi
despre familii distruse, despre evadări dramatice din zone de război,
despre încercări de sinucidere
şi despre soarta copiilor din detenţie.
Emoţiile erau profunde. Mulţi plângeau.
Câţiva au revizitat expoziţia.
A fost o experieţă puternică.
Europa se confruntă acum cu un aflux de emigranţi.
Situaţia refugiaţilor e înrăutăţită de politicile contradictorii
şi de tentaţia răspunsurilor militarizate.
Am stabilit, de asemenea, sisteme de comunicare
cu centre de refugiaţi din Elveţia şi Grecia.
Scopul e oferirea informaţiilor de bază:
costuri medicale, informaţii juridice, îndrumare.
Acestea sunt importante.
Informaţiile de pe internet
ce le pot asigura supravieţuirea pe trasee periculoase sunt cenzurate
şi oferirea acestor informaţi a devenit din ce în ce mai incriminată.
Asta ne aduce înapoi la reţeaua noastră
și la antenele de pe ambasada Elveţiei din Berlin
şi la proiectul „Mă recepţionezi?".
Nu trebuie să luăm de bun faptul că suntem interconectaţi.
Ar trebui să începem să ne realizăm propriile conexiuni,
să luptăm pentru ideea unei lumi interconectate egal și global.
Acest lucru e esenţial pentru a depăşi tăcerea noastră
și separarea produsă de forţele politice rivale.
Doar deschizându-ne cu adevărat
în faţa puterii transformatoare a acestor experienţe,
vom putea depăşi prejudecăţile şi respingerea.
Mulţumesc!
(Aplauze)
Bruno Giussani: Mulţumim, Mathias!
E aici și partenerul tău.
Cristoph Wachter, te invit pe scenă.
(Aplauze)
Întâi, spune-mi ceva:
numele hotelului nu e întâmplător.
Gelem semnifică ceva în limba rromani.
Mathias Jud: Da, "Gelem, Gelem" e numele imnului Romani,
cel oficial şi înseamnă "Am parcurs un drum lung".
BG: Asta ca o precizare la discursul tău.
Voi doi ați fost recent pe insula Lesbos
v-ați întors doar de două zile.
În Grecia sosesc mii de refugiați
și asta se întâmplă de câteva luni.
Ce aţi văzut şi ce aţi făcut acolo?
Christoph Wachter: Lesbos e una din insulele grecești apropiate de Turcia,
iar în timpul șederii noastre,
au sosit mulți solicitanți de azil, în bărci supraaglomerate,
iar după ce ajung sunt complet pe cont propriu.
Le sunt refuzate multe servicii.
De exemplu, nu li se permite să-și ia bilet de autobuz
sau o cameră de hotel,
aşa că multe familii dorm pe străzi la propriu.
Am instalat reţele pentru a permite comunicarea de bază,
deoarece eu cred
nu numai că trebuie să vorbim despre refugiaţi,
eu cred că trebuie să începem să vorbim cu ei.
Făcând asta, vom realiza că e vorba de ființe umane,
despre vieţile lor şi lupta lor pentru supravieţuiere.
BG: Şi de a li se permite să vorbească.
Christoph, mulţumim că ai venit la TED.
Mathias, mulţumim că ai venit la TED şi ne-ai împărtăşit povestea ta.
(Aplauze)