לפני שנה, הוזמנו ע"י שגרירות שווייץ בברלין
להציג את מיזמי האמנות שלנו.
אנו רגילים להיות מוזמנים, אבל ההזמנה הזאת ממש ריגשה אותנו.
שגרירות שוויייץ בברלין היא מיוחדת.
זהו הבניין הישן היחיד בקריית הממשל
שלא נהרס במלחמת העולם השניה,
והוא עומד ממש בסמוך למשרד הקנצלר הפדרלי.
איש איננו קרוב יותר לקנצלרית מרקל מאשר הדיפלומטים השווייצריים.
(צחוק)
קרית הממשל בברלין כוללת גם את הרייכסטאג --
הפרלמנט הגרמני -- ואת שער ברנדנבורג,
וממש ליד השער יש שגרירויות נוספות,
במיוחד של ארה"ב ושל בריטניה.
למרות שגרמניה היא דמוקרטיה מתקדמת,
הזכויות החוקתיות של האזרחים מוגבלות
בתחומי קרית הממשל.
חלות כאן מגבלות על זכות ההתכנסות ועל הזכות להפגין.
וזה מעניין מנקודת מבט אמנותית.
ההזדמנויות לממש השתתפות ולהתבטא
מוגבלות תמיד לסדר-גודל מסוים
ונתונות תמיד לפיקוח ספציפי.
מתוך מודעות ליחסי התלות בין תקנות אלה,
אנו יכולים לזכות בנקודת השקפה חדשה.
הכללים והתנאים הנתונים מעצבים את תפישתנו, את מעשינו
ואת חיינו.
וזה חיוני בהקשר אחר.
במהלך השנתיים האחרונות
נודע לנו שמהגגות של שגרירויות ארה"ב ובריטניה,
השירותים החשאיים מצותתים לקרייה כולה,
בכלל זה, לטלפון הנייד של אנגלה מרקל.
האנטנות במטה התקשורת הממשלתית הבריטית מוסתרות בכיפה עגולה לבנה,
בעוד שעמדת ההאזנה של הסוכנות לבטחון לאומי של ארה"ב
מכוסה במסכים עבירים לגלי רדיו.
אבל איך להתייחס לכוחות החבויים והמוסווים האלה?
עם עמיתי, כריסטוף ווכטר,
קיבלנו הזמנה מהשגרירות השוויצרית.
והשתמשנו בהזדמנות לנצל את המצב הספציפי.
אם אנשים מרגלים אחרינו, הגיוני
שהם צריכים להאזין למה שאנחנו אומרים.
(צחוק)
על הגג של השגרירות השוויצרית התקנו סדרה של אנטנות.
הם לא היו מתוחכמות כמו אלו שהיו בשימוש על ידי האמריקאים והבריטים.
(צחוק)
הם היו אנטנות מיוצרות עצמאית מפחיות,
לא מוסוות אלא לגמרי ברורות ונראות.
האקדמיה לאמנות הצטרפה לפרוייקט,
וכך בנינו אנטנה גדולה נוספת על הגג שלהם,
בדיוק בין עמודי ההאזנה של ה NSA וה GCHQ.
(צחוק)
מעולם לא צפו בנו בכזה פירוט בעודנו בונים מיצג אומנותי.
הליקופטר ריחף מעל ראשנו
עם מצלמה שמתעדת כל תנועה שעשינו,
ועל הגג של שגרירות ארצות הברית, מאבטחים פיטרלו.
למרות שאזור הממשלה נשלט על ידי סדר משטרתי קשוח,
אין חוקים ספציפיים ביחס לתקשורת דיגיטלית.
ההתקנה שלנו היתה לכן חוקית לגמרי,
והשגריר השוויצרי הודיע לקאנצלרית מרקל בנוגע לזה.
קראנו לפרוייקט "האם אתה שומע אותי?"
(צחוק)
האנטנות יצרו רשת אלחוטית חופשית ופתוחה
בה כל אחד שרצה היה יכול להשתתף
בשימוש במכשיר בעל חיבור אלחוטי בלי כל הפרעה,
ולהיות מסוגל לשלוח הודעות
לאלה המאזינים על התדרים שנלכדו.
הודעות טקסט, שיחות קוליות, שיתוף קבצים --
כל דבר היה יכול להשלח אנונימית.
ואנשים באמת תקשרו.
יותר מ 15,000 הודעות נשלחו.
הנה כמה דוגמאות.
"שלום עולם, שלום ברלין, שלום NSA, שלום GCHQ."
"סוכני ה NSA, תעשו את הדבר הנכון! תשרקו במשרוקית!"
"זה ה NSA. באלוהים אנחנו בוטחים. אחרי כל האחרים אנחנו עוקבים!!!"
(צחוק)
"#@nonymous עוקב אחרי ה #NSA #GCHQ- אנחנו חלק מהארגון שלכם.
# צפו לנו. אנחנו #נסגר"
"זה עקב אכילס של ה NSA. רשתות פתוחות."
"סוכנים, איזה סיפור מעוות על עצמכם תספרו לנכדים שלכם?"
"@NSA השכנים שלי רעשנים. בבקשה שלחו תקיפת מל"ט."
(צחוק)
"עשו אהבה, לא מלחמת סייבר."
הזמנו את השגרירויות ואת מחלקות הממשלה
גם להשתתף ברשת הפתוחה.
ולהפתעתנו, הם השתתפו.
קבצים הופיעו על הרשת, כולל מסמכים מסווגים
שהודלפו ממחלקת החקירות של הפרלמנט,
שהאירו את העובדה ששיתוף חופשי ודיונים על מידע חיוני
מתחילים להיות קשים, אפילו לחברי הפרלמנט.
ארגנו גם סיורים מודרכים לחוות ולהשקיט
את מערכי הכוח באתר.
הסיורים ביקרו באזורים המוגבלים מסביב לשגרירויות,
ודנו בפוטנציאל ובחלקים החשובים של התקשורת.
אם נהפוך למודעים למערכי הכוח,
המונחים והתנאים של התקשורת,
זה לא רק ירחיב את האופקים שלנו,
זה מאפשר לנו להביט מאחורי הרגולציות שמגבילות את השקפת העולם שלנו,
ההנחות החברתיות, הפוליטיות והאסטטיות הספציפיות שלנו.
בואו נביט בדוגמה ממשית.
הגורל של האנשים החיים בהתיישבויות עצמאיות
בחוצות פריז
הם חבויים ודהויים מהמבט.
זה מעגל אכזרי.
זה לא העוני, לא הגזענות, לא הדחיה שחדשים.
מה שחדש זה איך המציאויות האלו חבויות
ואיך אנשים נעשים בלתי נראים
בדור של תקשורת וחלופת מידע גלובלית ומכילה.
כאלה התיישבויות ארעיות נחשבות לבלתי חוקיות,
ולכן לאלה שגרים בהן אין סיכוי
להשמיע את קולם.
להפך, כל פעם שהם מופיעים, כל פעם שהם מסתכנים בלהפוך לנראים,
רק נותן ביסוס להוקעה נוספת,
הדחקה ודיכוי.
מה שעניין אותנו היה איך נוכל להכיר את הצד החבוי הזה.
חיפשנו ממשק ומצאנו אחד.
זה לא ממשק דיגיטלי, אלא פיזי, זה מלון.
קראנו לפרוייקט "מלון ג'לם."
יחד עם משפחות רומא, יצרנו מספר מלונות ג'לם באירופה,
לדוגמה, בפרייבורג בגרמניה, במונטרוייל ליד פריז,
וגם בבלקנים.
אלה מלונות אמיתיים.
אנשים יכולים לשהות בהם.
אבל הם לא עסק מסחרי.
הם סמלים.
אתם יכולים להכנס לרשת ולבקש הזמנה אישית
לבוא ולחיות כמה ימים במלון ג'לם, בבתיהם,
לאכול, לעבוד ולגור עם משפחות רומא.
פה, משפחות רומא הם לא הטיילים;
אלא המבקרים.
פה, משפחות רומא הם לא המיעוט;
אלא המבקרים.
הנקודה היא לא לשפוט,
אלא לגלות את ההקשר שקובע
את הניגודים השונים שנראים בלתי ניתנים לגישור.
בעולם של גלובליזציה,
היבשות נסחפות קרוב יותר אחת לשניה.
תרבויות, סחורות ואנשים בחליפין קבוע,
אבל באותו זמן, הפער בין העולם של בעלי היכולת
והעולם של הדחויים גדל.
היינו לאחרונה באוסטרליה.
בשבילנו, לא היתה בעיה להכנס למדינה.
יש לנו דרכונים ארופאים, ויזות וכרטיסי טיסה.
אבל מחפשי מקלט שמגיעים בסירה לאוסטרליה
מגורשים או נלקחים לכלא.
הירוט של הסירות
וההעלמות של אנשים למחנות מעצר
מוסתרים על ידי הרשויות האוסטרליות.
התהליכים האלה מוצהרים כמהלכים צבאיים סודיים.
אחרי בריחות דרמטיות מאזורי משבר ואזורי מלחמה,
אנשים, נשים וילדים נעצרים על ידי אוסטרליה בלי משפט,
לפעמים לשנים.
במהלך השהיה שלנו, עם זאת,
הצלחנו להגיע ולעבוד עם מבקשי מקלט כלואים,
למרות סינון הדוק ובידוד.
מההקשרים האלה נולד מיצג בחלל האמנות
של אוניברסיטת קווינסלנד לטכנולוגיה בבריסביין.
על פניה, זו היתה התקנה מאוד פשוטה.
על הרצפה, מצפן מעוצב נתן כיוון
לכל אחד ממרכזי המעצר למהגרים,
מלווה במרחק ובשם מתקן המעצר.
אבל שלב התצוגה הגיע בצורה של חיבוריות.
מעל לכל סימון ברצפה, היו אוזניות.
הוצעה למבקרים ההזדמנות לדבר ישירות עם פליט
שהיה אסיר או שנאסר
באותו מתקן מעצר
ולפתוח בשיח פרטי.
בהקשר המוגן של מיצג האמנות,
מבקשי מקלט הרגישו חופשיים לדבר על עצמם,
הסיפור שלהם והמצב שלהם, בלי פחד מהתוצאות.
מבקרים הקיפו את עצמם בשיח ארוך
בנוגע למשפחות קרועות, בנוגע לבריחות דרמטיות מאזורי מלחמה,
בנוגע לנסיונות התאבדות,
בנוגע לגורל הילדים במעצר.
רגשות היו עמוקים. הרבה בכו.
חלק ביקרו שוב בתצוגה.
זו היתה חוויה חזקה.
אירופה עומדת עכשיו מול זרם מהגרים.
המצב למבקשי המקלט נעשה גרוע על ידי מדיניות מנוגדת
והפיתויים של תגובות צבאיות.
הקמנו גם מערכות תקשורת
במרכזי פליטים מרוחקים בשוויצריה ויוון.
כולם נוגעים לספק מידע בסיסי -- תחזיות מזג אוויר,
מידע חוקי, הדרכה.
אבל הם משמעותיים.
מידע באינטרנט
שיוכל להבטיח שרידות לאורך מסלולים מסוכנים
מצונזר,
והאספקה של מידע כזה הופכת להיות בלתי חוקית.
זה מביא אותנו חזרה לרשת שלנו ולאנטנות
על גג השגרירות השווצרית בברלין
ופרוייקט ה"אתה יכול לשמוע אותי?"
אנחנו צריכים לא לקחת כמובן מאליו להיות מחוברים בלי גבולות.
עלינו להתחיל לעשות חיבורים משלנו,
נלחמים עבור הרעיון הזה של עולם שוויוני ומחובר גלובלית.
זה בסיסי כדי להתגבר על חוסר יכולת הביטוי שלנו
וההפרדה שעוררו כוחות פוליטיים מנוגדים.
זה באמת חושף רק את עצמנו
לכוח המשנה של החוויה הזו
שאנחנו יכולים להתגבר על דעה קדומה והדחקה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
ברונו גיוסאני: תודה לך מתיאס.
החצי השני של הזוג האמנותי גם פה.
כריסטוף ווכטר, עלה לבמה.
(מחיאות כפיים)
ראשית, תן לי רק פרט:
השם של המלון הוא לא שם אקראי.
ג'לם משמעותו משהו ספציפי בשפת רומא.
מתיאס ג'וד: כן, "ג'לם, ג'לם" הוא השם של ההמנון הרומני,
הרשמי, ומשמעו "הלכתי דרך ארוכה."
בג: זה פשוט כדי להוסיף את הפרט להרצאה שלך.
אבל שניכם נסעתם לאי לסבוס
ממש לאחרונה, חזרתם רק לפני כמה ימים,
ביוון, שם אלפי פליטים מגיעים
והגיעו במשך כמה החודשים האחרונים.
מה ראיתם שם ומה עשיתם שם?
כריסטוף ווכטר: ובכן, לסבוס הוא אחד האיים היוונים שקרוב לתורכיה,
ובמהלך השהות שלנו,
הרבה מבקשי מקלט הגיעו בסירות או על דוגיות צפופות,
ואחרי ההגעה, הם הושארו לגמרי לעצמם.
נמנע מהם שרותים רבים,
לדוגמה, הם לא מורשים לקנות כרטיסי אוטובוס
או לשכור חדר במלון,
אז הרבה משפחות ממש ישנות ברחובות.
והתקנו רשתות שם כדי לאפשר תקשורת בסיסית,
מפני שאני חושב, אני מאמין,
שזה לא רק שאנחנו צריכים לדבר על הפליטים,
אני חושב שאנחנו צריכים להתחיל לדבר איתם.
ועל ידי זאת, אנחנו יכולים להבין שזה נוגע לבני אדם,
זה נוגע לחייהם והמאבקים שלהם לשרוד.
בג: ולאפשר גם להם לדבר.
כריסטוף, תודה לך שבאת ל TED.
מתיאס, תודה לך שבאת ל TED וחלקת את הסיפור שלכם.
(מחיאות כפיים)