Înainte de a începe ceea ce vreau să vă spun,
mă simt obligat să menționez câteva lucruri despre mine.
Nu sunt genul de persoană mistică sau spirituală.
Sunt scriitor științific.
Am studiat fizica în facultate.
Eram corespondent științific pentru NPR.
OK, acum:
pe când lucram la un articol pentru NPR,
am primit un sfat de la un astronom
care m-a pus pe gânduri
și, sincer, mi-a schimbat viața.
Vedeți, era vorba despre o eclipsă,
o eclipsă parțială de soare care urma să traverseze țara
în luna mai a anului 1994.
Iar astronomul - l-am intervievat,
mi-a explicat ce urma să se întâmple și cum să privesc acest lucru,
dar a subliniat că oricât de interesantă este o eclipsă parțială,
o eclipsă totală de soare, mult mai rară, este total diferită.
Într-o eclipsă totală, timp de două sau trei minute,
luna ascunde complet fața soarelui,
creând ceea ce el descria ca fiind cel mai minunat și mai uimitor
spectacol al naturii.
Așa că mi-a dat acest sfat:
„Înainte să mori”, mi-a spus,
„îți ești dator să experimentezi o eclipsă totală de soare.”
Sincer, m-am simțit un pic incomod
să aud asta de la un om pe care nu-l știam prea bine,
îmi dădea un sentiment de intimitate.
Dar mi-a atras atenția, și am făcut niște cercetări.
Chestia cu eclipsele totale este că dacă aștepți ca una să vină la tine,
o să ai mult de așteptat.
Fiecare punct de pe pământ experimentează o eclipsă totală
la fiecare 400 de ani.
Dar dacă ești dispus să călătorești, nu trebuie să aștepți atât de mult.
Și astfel am aflat că peste câțiva ani, în 1998,
o eclipsă totală urma să traverseze zona Caraibe.
O eclipsă totală este vizibilă doar de-a lungul unei zone înguste,
lată de câteva sute de mile,
adică acolo unde cade umbra Lunii.
Se numește „traiectoria umbrei".
Iar în februarie 1998,
traiectoria umbrei urma să traverseze Aruba.
Așa că am vorbit cu soțul meu și ne-am zis: „Februarie? Aruba?”
Părea o idee bună, în orice caz.
(Râsete)
Așa că ne-am îndreptat spre sud,
să ne bucurăm de soare și să vedem ce se întâmplă
când dispare soarele un pic.
Ei bine, ziua eclipsei ne-a găsit pe noi și pe mulți alții
în spatele hotelului Hyatt Regency,
pe plajă,
așteptând să înceapă spectacolul.
Purtam ochelari de eclipsă cu rame de carton și lentile negre
care ne permiteau să privim în siguranță soarele.
O eclipsă totală începe ca o eclipsă parțială,
pe măsură ce Luna alunecă încet în fața Soarelui.
Mai întâi părea că Soarele are o crestătură pe margine,
apoi crestătura a crescut tot mai mult,
transformând Soarele într-o semilună.
Totul era foarte interesant, dar n-aș spune că era spectaculos.
Adică ziua rămăsese luminoasă.
Dacă n-aș fi știut ce se întâmpla deasupra noastră,
n-aș fi observat ceva neobișnuit.
Ei bine, cam cu 10 minute înainte de începerea eclipsei totale,
au început să se întâmple ciudățenii.
S-a iscat un vânt rece.
Lumina zilei părea ciudată, și umbrele au devenit foarte stranii,
părând bizar de clare,
ca și cum cineva ar fi învârtit butonul de contrast al televizorului.
Apoi m-am uitat în larg și am observat vasele cu lumini aprinse,
deci era clar că începea să se întunece,
deși eu nu-mi dădusem seama.
Deodată, era evident, începea să se întunece.
Mi se părea că vederea îmi slăbește.
Și apoi dintr-o dată,
luminile s-au stins.
Ei bine, atunci,
de pe plajă au izbucnit urale,
și mi-am scos ochelarii de eclipsă,
pentru că în acest moment din timpul eclipsei totale,
puteai să te uiți la soare cu ochiul liber.
Am privit în sus
și am fost pur și simplu uluit.
Acum, gândiți-vă, în acel moment aveam 30 și ceva de ani.
Trăisem destul ca să știu cum arată cerul.
Adică -
(Râsete)
văzusem cer albastru, cer gri,
și cer înstelat și cer mânios
și cer roz la răsărit.
Dar acesta era un cer nemaivăzut.
Mai întâi, erau culorile.
Sus, era un cer gri-violet,
ca în amurg.
Dar la orizont era portocaliu,
precum apusul,
360 de grade.
Iar sus, în amurg,
au apărut stele și planete strălucitoare.
Acolo era Jupiter
și acolo era Mercur
și acolo era Venus.
Aliniate toate.
Și apoi, de-a lungul liniei,
era acest ceva,
acest ceva glorios, năucitor.
Arăta ca o coroană țesută din fir de argint,
care pur și simplu atârna acolo în spațiu, sclipind.
Era atmosfera externă a Soarelui,
coroana solară.
Iar pozele nu se ridică la înălțimea sa.
Nu e doar un inel sau halou în jurul Soarelui;
este o textură fină, parc-ar fi făcută din fire de mătase.
Și deși nu arăta deloc ca Soarele nostru,
știam, bineînțeles, că exact asta este.
Așa că era Soarele, și erau planetele,
și puteam să văd planetele rotindu-se în jurul Soarelui.
Ca și când părăsisem sistemul nostru solar
și stăteam într-o lume extraterestră,
uitându-mă la creație.
Și pentru prima oară în viața mea,
m-am simțit conectat visceral cu universul
în toată imensitatea lui.
Timpul s-a oprit,
sau doar părea cumva inexistent,
și ceea ce am zărit cu ochii mei -
nu doar am văzut,
se simțea ca o viziune.
Și am stat acolo în această nirvana
toate cele 174 de secunde - mai puțin de trei minute -
când, deodată, s-a sfârșit.
Soarele s-a dezlănțuit,
a revenit cerul albastru,
stelele și planetele și coroana au dispărut.
Lumea a revenit la normal.
Dar eu m-am schimbat.
Și așa am devenit umbrofil -
vânător de eclipse.
(Râsete)
Deci așa îmi petrec timpul și îmi cheltui banii câștigați cu greu.
La fiecare doi ani, mă îndrept oriunde urmează să cadă umbra Lunii,
să experimentez alte două minute de beatitudine cosmică,
și să împărtășesc experiența cu ceilalți:
cu prieteni din Australia,
cu un întreg oraș din Germania.
În 1999, în Munchen, m-am alăturat altor sute de mii
care au umplut străzile și acoperișurile și au ovaționat la unison
când a apărut coroana solară.
De-a lungul timpului, am devenit altceva:
un evanghelist al eclipsei.
Cred că este menirea mea
să dau mai departe sfatul pe care l-am primit cu atâția ani în urmă.
Și am să vă spun ceva:
înainte de a muri,
sunteți datori față de voi înșivă să experimentați eclipsa totală de Soare.
Este experiența supremă a venerației.
Acum, acest cuvânt, ,,minunat", e folosit atât de des
încât și-a pierdut sensul original.
Venerația adevărată, un sentiment de mirare și insignifianță
în fața a ceva enorm și măreț,
e ceva rar în viață.
Dar când o experimentezi, e puternică.
Venerația dizolvă ego-ul.
Ne face să ne simțim conectați.
Într-adevăr, ea promovează empatia și generozitatea.
Ei bine, nu există ceva mai minunat decât o eclipsă totală de Soare.
Din păcate, puțini americani au văzut una,
fiindcă au trecut 38 de ani
de la ultima eclipsă care a atins continentul Statelor Unite
și 99 de ani de la ultima care a străbătut toată națiune.
Dar asta e pe cale să se schimbe.
În următorii 35 de ani,
cinci eclipse totale vor traversa continentul Statelor Unite,
iar trei dintre ele vor fi foarte mari.
Peste șase săptămâni, pe 21 august 2017 -
(Aplauze)
umbra Lunii va alerga din Oregon până în Carolina de Sud.
Pe 8 aprilie 2024, umbra Lunii se îndreaptă spre nord din Texas în Maine.
În 2045, pe 12 august,
urmează o traiectorie din California până în Florida
Și spun: ce-ar fi să facem sărbătoare din asta?
Ce-ar fi dacă...
(Râsete)
(Aplauze)
Ce-ar fi dacă ne-am aduna,
cât mai mulți oameni posibil,
în umbra Lunii?
Dacă această experiență a venerației ne-ar ajuta să ne vindecăm dezacordurile,
ne-ar face să ne comportăm un pic mai uman unii cu alții.
Acum, să recunoaștem, unii consideră evanghelizarea mea puțin deplasată;
obsesia mea, excentrică.
Adică, de ce să acorzi atâta atenție unui lucru atât de efemer?
De ce să traversezi globul - sau granițele, la drept vorbind -
pentru ceva care durează trei minute?
Cum am spus:
nu sunt o persoană spirituală.
Nu cred în Dumnezeu.
Aș fi vrut să cred.
Dar când mă gândesc la mortalitatea mea -
și o fac, adesea -
când mă gândesc la toți cei pe care i-am pierdut,
în special la mama mea,
ceea ce mă consolează
este acel moment de venerație din Aruba.
Mă văd pe acea plajă,
uitându-mă la acel cer,
și îmi amintesc cum m-am simțit.
Existența mea poate fi temporară,
dar e în regulă pentru că, Doamne, iată la ce am fost părtaș!
Și asta e o lecție pe care am învățat-o
și care se aplică vieții în general: durata experienței nu egalează impactul.
Un weekend, o conversație - la naiba, o privire -
pot schimba totul.
Prețuiți aceste momente de conectare adâncă cu alți oameni,
cu lumea naturală,
și faceți din asta o prioritate.
Da, vânez eclipse.
Voi puteți să vânați altceva.
Nu e vorba de cele 174 de secunde,
ci despre impactul lor asupra anilor ce vor urma.
Mulțumesc.
(Aplauze)