בני-אדם מתחילים לשים זה את זה בקופסאות
ברגע בו הם רואים זה את זה --
האם אדם זה מסוכן? האם הוא מושך?
האם הוא בן-זוג פוטנציאלי? האם יש בו פוטנציאל להיכרות ברשת?
אנו עורכים את החקירה הקטנה הזו כשאנו פוגשים אנשים
כדי לערוך "קורות חיים" מנטליים שלהם.
מה שמך? מאין באת?
בן כמה אתה? במה אתה עוסק?
ואחר הגישה שלנו נעשית אישית יותר.
היית פעם חולה?
התגרשת פעם?
האם יש לך כרגע ריח-פה, כשאתה עונה על החקירה שלי?
מה מעניין אותך? מי מעניין אותך?
עם איזה מגדר היית רוצה לשכב?
אני יודעת.
אנו מחווטים מבחינה עצבית
לחפש אנשים שדומים לנו.
אנו מתחילים ליצור חבורות מיד כשאנו מספיק גדולים
כדי להבין את ההרגשה של להיות מקובל.
אנו מתחברים על יסוד כל דבר שהוא --
העדפות מוסיקליות, גזע, מגדר, השכונה בה גדלנו,
אנו מחפשים סביבות שמחזקות את הבחירות האישיות שלנו.
אבל לפעמים, עצם השאלה, "במה אתה עוסק?"
יוצרת תחושה שמישהו פותח קופסה קטנה
ומבקש ממך לדחוס את עצמך לתוכה.
כי הקטגוריות, כך גיליתי, הן מגבילות מדי.
הקופסאות צרות מדי.
וזה עלול להיות מסוכן מאד.
אז הנה הצהרת הגילוי הנאות שלי,
לפני שנתעמק בכך יותר מדי.
גדלתי בסביבה מאד מוגנת.
גדלתי בעיר התחתית של מנהטן בתחילת שנות ה-80,
שני רחובות ממוקד הרעש של מוסיקת פאנק.
הייתי מוגנת מפני כאבי הגזענות
והמגבלות החברתיות של חינוך דתי.
במקום ממנו באתי, אם אינך מלכת דראג או הוגה-דעות קיצוני
או איזה אמן במה מסוג כלשהו,
את היית הטיפוס המוזר.
[צחוק]
זה היה חינוך לא-שמרני,
אך כילדה ברחובות ניו-יורק,
את לומדת לבטוח בחושים שלך,
את לומדת לזרום עם הרעיונות שלך.
אז כשהייתי בת 6, החלטתי שאני רוצה להיות בן.
הלכתי לביה"ס יום אחד, והבנים לא נתנו לי לשחק איתם כדורסל.
הם אמרו שהם לא מסכימים שבנות ישחקו.
אז הלכתי הביתה וגילחתי את ראשי,
ולמחרת חזרתי ואמרתי, "אני בן".
כי מי ידע מה ההבדל, נכון?
כשאת בת 6 את אולי יכולה לעשות זאת.
לא רציתי שמישהו יידע שאני בת, ואיש באמת לא ידע.
המשכתי בהתחזות הזו במשך 8 שנים.
זאת אני בגיל 11.
גילמתי ילד בשם וולטר
בסרט בשם "ג'וליאן פו".
הייתי נער-רחוב קשוח שעקב אחרי כריסטיאן סלייטר והציק לו.
אתן רואות, הייתי גם ילדה-שחקנית,
מה שהכפיל את שכבות המשחק של הזהות שלי,
כי איש לא ידע שאני בעצם ילדה שמגלמת דמות של ילד.
למעשה, איש מאלה שהכרתי לא ידע שאני ילדה --
לא המורים בביה"ס, לא חברי,
ולא הבמאים שאיתם עבדתי.
הילדים היו ניגשים אלי בכיתה
ותופסים אותי בגרון כדי לבדוק אם יש גרוגרת
או תופסים אותי במפשעה כדי לבדוק עם מה אני עובדת.
כשהייתי הולכת לשירותים, הייתי מסובבת את הנעליים בתא
כדי שייראה כאילו אני משתינה בעמידה.
כשהייתי ישנה מחוץ לבית היו לי התקפי בהלה
כשניסיתי ליידע את הבנות שלא כדאי להן לנשק אותי,
מבלי לחשוף את עצמי.
אבל ראוי לציין
שלא שנאתי את הגוף שלי או את אברי המין שלי.
לא הרגשתי שאני נמצאת בגוף הלא-נכון.
הרגשתי שאני משחקת תפקיד מורכב מאד.
לא הייתי מתקבלת כטרנסג'נדרית.
אילו המשפחה שלי היו מסוג האנשים שמאמינים בטיפול נפשי,
הם ודאי היו מאבחנים אותי
כמי שהמגדר שלה בלתי-מוגדר
ונותנים לי הורמונים כדי לעכב את הבגרות המינית.
אך במקרה שלי,
פשוט התעוררתי יום אחד בגיל 14,
והחלטתי שאני רוצה לחזור להיות בת.
הבגרות המינית הגיעה בבת-אחת, ולא היה לי מושג מה זה להיות בת,
והייתי מוכנה לגלות מי אני באמת.
כשילדה מתנהגת כפי שהתנהגתי,
היא לא בדיוק חייבת לצאת מהארון, נכון?
אף אחד לא חוטף הלם.
[צחוק]
אבל הורי לא דרשו ממני להגדיר מי אני.
כשהייתי בת 15, וטילפנתי לאבי
כדי להודיע לו שהתאהבתי,
הדבר האחרון עליו הוא או אני חשבנו
היה לדון בהשלכות
שיש לעובדה שאהבתי הראשונה היתה נערה.
כעבור 3 שנים, כשהתאהבתי בגבר,
שוב, איש מהורי לא הניד עפעף.
כי אחת הברכות הגדולות של החינוך הלא-שמרני שלי
היה שמעולם לא נדרשתי להגדיר את עצמי
כך או כך, בשום שלב.
פשוט הירשו לי להיות עצמי, לגדול ולהשתנות בכל רגע.
אז לפני 4, כמעט 5 שנים,
הצעת חוק מס' 8, הוויכוח הגדול על נישואין שיוויוניים,
עשתה רעש גדול בארץ הזאת.
ובאותה עת, להתחתן לא היה באמת משהו
שהרביתי לחשוב עליו.
אבל הדהימה אותי העובדה שאמריקה,
ארץ עם עבר כה מוכתם מבחינת זכויות אנוש,
מסוגלת לחזור על שגיאותיה בצורה בוטה כל-כך.
ואני זוכרת שצפיתי בדיון בטלוויזיה
וחשבתי לעצמי כמה שזה מעניין,
שההפרדה בין הדת והמדינה
מתחה למעשה גבולות גיאוגרפיים בכל הארץ הזו,
בין מקומות שבהם אנשים האמינו בכך
ובין מקומות שלא.
וחשבתי גם על כך שהדיון הזה מותח גבולות גיאוגרפיים סביבי.
אילו זו היתה מלחמה בין שני צדדים יריבים,
הרי שאני, כברירת מחדל, שייכת לנבחרת ה"גייז",
כי ברור שלא הייתי 100% סטרייטית.
באותו זמן רק התחלתי לצאת
מהזיגזג של משבר הזהות האישי הזה, בן 8 השנים
שבו הפכתי מבן
לבת מסורבלת שנראתה כמו בן בבגדי בת
ועד הקיצוניות הגמורה של הבחורה הבחורתית הזו,
הסופר-רזה, שעסוקה בפיצוי-יתר ורודפת גברים,
ולבסוף עד לגילוי המהוסס של מי שאני באמת:
נערה קצת נערית
שאוהבת גם בנים וגם בנות, בהתאם לאדם עצמו.
צילמתי במשך שנה את דור הבנות החדש הזה, שמאד דומה לי,
שכאילו נפל בין השורות--
בנות שגלשו על סקייטבורד, אבל עם תחתוני תחרה,
בנות עם תספורת של בנים אבל עם לק על הציפורניים,
בנות שמורחות צללית בהתאם לגוון השריטות בברכיים,
בנות שאוהבות בנות ובנים שכולם אוהבים בנים ובנות
שכולם שונאים שמכניסים אותם לקופסאות.
אני אוהבת את האנשים האלה ומעריצה את החופש שלהם,
אבל ראיתי איך העולם שמחוץ לבועה האוטופית שלנו
משתולל בוויכוחים הסוערים האלה
שבהם מלומדים החלו להקביל בין אהבתנו לבין יחסי-מין עם חיות, בטלוויזיה הארצית.
והתעוררתי בבת-אחת לידיעה
שאני מיעוט, ועוד בארץ מולדתי,
בגלל היבט יחיד של אישיותי.
הפכתי חוקית וללא עוררין לאזרח סוג ב'.
לא הייתי אקטיביסטית.
מעולם לא נופפתי בדגלים.
אבל החלה להטריד אותי השאלה הזו:
איך יכול מישהו לשלול את זכויותיו
של המגוון העצום של בני-אדם שהכרתי
בגלל מרכיב אחד של אישיותם?
איך אפשר לומר שאנחנו, כקבוצה,
לא זכאים לשוויון זכויות כמו כל אחד אחר?
האם אנו בכלל קבוצה? איזו קבוצה זו?
והאם האנשים האלה בכלל פגשו ביודעין מישהו מקורבנות האפליה שלהם?
האם הם יודעים נגד מי הם מצביעים ולמה זה גורם?
ואז עלה בדעתי,
שאולי, אם הם יוכלו להביט בעיניהם
של האנשים שהם דנים לאזרחות סוג ב',
זה יקשה עליהם לנהוג כך.
זה יגרום להם להתעכב.
ברור שאינני יכולה להזמין 20 מיליון אנשים לאירוע אחד,
אז חשבתי על דרך שבה אוכל להציג אותם זה לזה דרך צילום
בלי שום תחבולות, בלי שימוש בתאורה,
ובלי שום מניפולציה מצדי.
כי בצילום אפשר לבחון את שערות השפם של אריה
מבלי לחשוש שהוא יקרע לכן את הפרצוף.
הצילום עבורי איננו רק חשיפה של סרט,
אלא גם חשיפה של הצופה
למשהו חדש, למקום שבו טרם היה,
אבל חשוב יותר, לאנשים שהוא אולי חושש מהם.
כתב העת "לייף" הכיר לדורות של אנשים
תרבויות נידחות ומרוחקות שהם מעולם לא ידעו על קיומן, דרך צילומים.
אז החלטתי להכין סדרה של דיוקנאות פשוטים מאד,
צילומי עצירים, אם תרצו.
ועקרונית החלטתי לצלם בארץ הזו
את כל מי שאיננו 100% סטרייט,
וזה, למי שלא יודע, מספר אינסופי של אנשים.
[צחוק]
כך שזה עמד להיות מבצע רציני מאד,
ולשם כך היינו זקוקים לקצת עזרה.
אז יצאתי החוצה בקור מקפיא,
וצילמתי כל אדם ואדם שידעתי שאני יכולה להגיע אליהם
בפברואר לפני כשנתיים.
לקחתי את הצילומים והלכתי אל "הארגון לזכויות האדם", וביקשתי את עזרתם.
והם מימנו שבועיים של צילומים בניו-יורק.
ויצרנו את זה:
[מוסיקה]
סרטון: אני איו טילט רייט, אמנית שנולדה וגדלה בעיר ניו-יורק.
[מוסיקה]
"אמיתות שמוכחות מאליהן" הוא תיעוד צילומי של אמריקה הלהט"בית כיום.
בכוונתי לצלם דיוקן פשוט
של כל מי שאיננו 100% סטרייט
או מרגיש באופן כלשהו שייך לתחום הלהט"בי.
מטרתי היא להראות את האנושיות שקיימת בכל אחד מאיתנו
דרך פשטותם של הפנים.
[מוסיקה]
"מקובלות עלינו אמיתות אלה כמוכחות מאליהן, שכל בני-האדם נבראו שווים."
זה כתוב בהכזרת העצמאות.
כאומה, אנו נכשלים
בשמירה על עקרונות המוסר שהם הבסיס שלנו.
אין שום שוויון בארצות הברית.
("מהו השוויון בעיניך?")
("נישואין") ("חופש") ("זכויות הפרט")
("התייחס לכל אדם כפי שהיית רוצה שיתייחסו אליך")
זה כשאין צורך לחשוב על כך. זה עד כדי כך פשוט.
המאבק על שוויון זכויות לא עוסק רק בנישואין הומוסקסואליים.
כיום, ב-29 מדינות, יותר ממחצית הארץ הזו,
אפשר לפי החוק לפטר אתכם רק בגלל המיניות שלכם.
("מיהו האחראי לשוויון?")
שמעתי ממאות אנשים את אותה התשובה:
"כולנו אחראים לשוויון."
עד כה צילמנו 300 פרצופים בעיר ניו-יורק.
ולא היינו מצליחים לעשות זאת
בלי התמיכה הנדיבה של "הארגון לזכויות האדם".
אני רוצה להרחיב את המיזם לכל הארץ.
אני רוצה לבקר ב-25 ערים אמריקאיות, ואני רוצה לצלם 4,000-5,000 איש.
זו תרומתי למאבק על זכויות הפרט של הדור שלי.
אני מציבה לכם אתגר, להביט בפנים של האנשים האלה
ולומר להם שמגיע להם פחות מאשר לכל אדם אחר.
[מוסיקה]
("אמיתות שמוכחות מאליהן")
("4,000 פרצופים מכל אמריקה")
[מוסיקה]
[מחיאות כפיים]
איו טילט רייט: שום דבר לא הכין אותנו למה שקרה בעקבות זאת.
כמעט 85,000 איש ראו את הסרטון הזה,
והחלו לשלוח לנו דוא"ל מכל רחבי הארץ,
עם בקשות לבוא לערים שלהם ולעזור להם להציג את הפנים שלהם.
הרבה יותר אנשים מכפי שציפיתי רוצים להציג את פרצופיהם.
אז שיניתי מיד את המטרה הראשונית שלי ל-10,000 פרצופים.
הסרטון הזה הוכן באביב 2011,
ועד היום הגעתי ל-20 ערים כמעט
וצילמתי כמעט 2,000 איש.
אני יודעת שבאנו לכאן כדי לדבר,
אבל ברצוני לבקש רגע של שתיקה
ושפשוט תתבוננו בפרצופים האלה
כי אין לי מה להוסיף להם במלים.
כי אם תמונה שווה אלף מלים,
אז תמונה של פנים זקוקה לאוצר מלים חדש.
אז אחרי שנסעתי ושוחחתי עם אנשים
במקומות כמו אוקלהומה או העיירות של טקסס,
מצאנו הוכחות לכך שההנחה הראשונית היתה מדויקת.
הניראות היא באמת המפתח.
ההיכרות היא באמת הסם הממכר של ההזדהות.
מרגע שבעיה כלשהי מופיעה בפתח ביתך או במשפחתך,
יש סבירות גבוהה בהרבה שתחושו אהדה
או שתתבוננו בה מחדש.
כמובן שפגשתי במסעותי אנשים
שהתגרשו באופן חוקי מילדיהם כי אינם סטרייטים,
אבל פגשתי גם בפטיסטים דרומיים
שהחליפו כנסיה כי הילדה שלהם היא לסבית.
יצירת ההזדהות הפכה לעמוד השדרה של "אמיתות שמוכחות מאליהן".
אבל הנה מה שהתחלתי לגלות, וזה מאד מעניין:
מיזם "אמיתות שמוכחות מאליהן" לא מוחק את ההבדלים בינינו.
להיפך: הוא מדגיש אותם.
הוא מציג לא רק את המורכבויות
שניתן למצוא בקרב יצורי-אנוש שונים,
אלא גם את המורכבויות שיש בכל אדם כשלעצמו.
הבעיה היא לא שיש לנו יותר מדי קופסאות, אלא פחות מדי.
בנקודה מסוימת הבנתי שמטרתי, לצלם "גייז", שגויה מיסודה,
כי יש מיליון גוונים של גיי.
באתי לעזור,
והנה אני מנציחה בדיוק את אשר הקדשתי את כל חיי כדי להימנע ממנו:
עוד קופסה אחת.
בשלב מסוים הוספתי שאלה לטופס השחרור מאחריות
ובה ביקשתי מאנשים לכמת את עצמם
סולם מ-1 ל100 אחוז גיי.
וכל-כך הרבה משברים קיומיים נגולו לנגד עיני.
[צחוק]
אנשים לא ידעו מה לעשות
כי הם מעולם לא הציגו להם את הברירה הזו:
האם תוכלו לכמת את פתיחותכם?
אך לאחר שהתגברו על ההלם,
רובם המכריע בחרו במקום כלשהו בין 70 ל-95 אחוז
או בין 3 ל-20 אחוז.
מובן שהיו רבים שבחרו ב-100%, לכאן או לכאן,
אך גיליתי שיחסית, הרבה יותר אנשים
הזדהו כמשהו שיש בו הרבה יותר דקויות.
מצאתי שרוב האנשים נמצאים בתחום שלמדתי להתייחס אליו כ"אפור".
אבל ברצוני להבהיר -- וזה חשוב מאד --
אני בשום פנים ואופן לא אומרת שאין העדפות.
ואני אפילו לא מתכוונת להתייחס לנושא של חופש-בחירה לעומת ציווי ביולוגי,
כי אם מישהי מביניכן במקרה מאמינה,
שנטייה מינית היא עניין של חופש בחירה,
אני מזמינה אתכן לצאת החוצה ולנסות להיות אפורות.
אני אצלם אתכן רק בזכות עצם הנסיון.
[צחוק]
מה שאני אומרת הוא שזכויות האדם אינן חד-מימדיות.
הלקח הכי חשוב שטמון בחלוקה לפי אחוזים הוא זה:
אם כאן יש גייז,
וכאן יש סטרייטים,
ואף שאנו מכירים בכך שרוב האנשים מזהים את עצמם
כקרובים יותר לקצה זה או אחר,
הרי שבין-לבין יש קשת רחבה של אנשים מכל מיני סוגים.
והמציאות שזה משקף היא מורכבת.
כי, לדוגמה, אם תעבירו חוק
שמתיר לבוס לפטר עובד בגין התנהגות הומוסקסואלית,
היכן בדיוק תמתחו את הגבול?
האם כאן, אצל מי שעד כה היתה לו התנסות הטרוסקסואלית אחת או שתיים?
או שמא כאן,
אצל מי שעד כה היתה לו התנסות הומוסקסואלית אחת או שתיים?
היכן בדיוק אדם הופך להיות לאזרח סוג ב'?
ודבר מעניין נוסף שלמדתי מן המיזם והמסעות שלי
הוא כמה עלובה היא הנטייה המינית כסיבה למחוייבות.
אחרי שנסעתי כל-כך הרבה ופגשתי אנשים כה רבים,
היו סמוכים ובטוחים שיש אותה כמות של שמוקים ונחמדים
ודמוקרטים ורפובליקנים, ונסיכים ומלכות,
וכל קיטוב אחר שאתם יכולים להעלות בדעתכם
בקרב הקהילה הלהט"בית,
כמו בכל הגזע האנושי.
פרט לעובדה שאנו משחקים עם יד חוקית אחת קשורה מאחורי הגב,
ומעבר לסיפור המשותף של דעות קדומות ומאבקים,
רק להיות משהו שאיננו סטרייט,
לא אומר שיש בינינו משהו משותף.
אז בהתרבות האינסופית של פרצופים ש"אמיתות מוכחות מאליהן" הולך ונעשה,
ובתקווה שזה יופיע על עוד ועוד במות:
תחנות אוטובוסים, לוחות מודעות, עמודי "פייסבוק", שומרי מסך,
אולי מעצם ההתבוננות בתהלוכה האנושית הזו,
יתחיל לקרות משהו מעניין ומועיל.
התקווה היא שהסיווגים, החלוקות הקיצוניות האלה,
הקופסאות הפשטניות האלה
יתחילו להיות מיותרות וייעלמו.
כי הן באמת לא מתארות שום דבר ממה שאנו רואים
ואף אדם מאלה שאנו מכירים ושום דבר ממה שאנו.
מה שאנו רואים הוא בני-אדם על כל רבגוניותם.
וכשרואים אותם, קשה יותר להתכחש לאנושיותם.
לכל הפחות, אני מקווה שזה מקשה על ההתכחשות לזכויות האדם שלהם.
אז האם אני במיוחד האדם
שאתם בוחרים להתכחש לזכותו לדיור,
לזכותו לאמץ ילדים, לזכותו להינשא,
לזכותו לקנות כאן, לחיות כאן?
האם אני היא זו שאתם בוחרים להתנער ממנה
כילדתכם, כאחיכם, כאחותכם, כאימכם או כאביכם,
כשכנתכם, כבת-דודתכם, כדודכם, כנשיא שלכם,
כשוטרת שלכם או ככבאי שלכם?
מאוחר מדי.
כי אני כבר כעת כל הדברים האלה.
כולנו כבר כל הדברים האלה, ותמיד היינו כך.
אז בבקשה, אל תקדמו את פנינו כזרים,
אלא כאחיכם, בני האדם. נקודה.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]