Mennesker begynder at sætte hinanden i kasser
lige så snart de ser hinanden --
Er den person farlig? Er de attraktive?
Er de en potentiel mage? Er de en potentiel networking mulighed?
Vi laver dette lille forhør når vi møder mennesker
for at lave et mentalt resume over dem.
Hvad er dit navn? Hvor kommer du fra?
Hvor gammel er du? Hvad laver du?
Så bliver vi mere personlige med det.
Har du nogensinde haft nogen sygdomme?
Er du nogensinde blevet skilt?
Lugter din ånde dårligt mens du svarer på mit forhør lige nu?
Hvad kan du lide? Hvem kan du lide?
Hvilket køn går du i seng med?
Jeg forstår det.
Vi er neurologisk sammensat
til at finde mennesker lige som os selv.
Vi begynder at forme klikker lige så snart vi er gamle nok
til at vide hvordan accept føles.
Vi knytter os sammen baseret på hvad som helst --
musik præference, køn, stedet vi voksede op.
Vi søger miljøer der forstærker vores personlige valg.
Nogle gange dog, bare spørgsmålet "hvad laver du?"
kan føles som om nogen åbner en lille bitte kasse
og beder en om at klemme sig ned i den.
Fordi kategorierne, har jeg fundet ud af, er for begrænsende.
Kasserne er for små.
Og dette kan blive virkelig farligt.
Så her er et dementi om mig, dog,
inden vi kan gå dybere ned i dette.
Jeg voksede op i et meget beskyttet miljø.
Jeg voksede op i downtown Manhattan i starten af 1980'erne,
to gader fra punk musikkens epicenter.
Jeg blev afskærmet for smerten ved snæversynethed
og de sociale restriktioner af en religiøs baseret opdragelse.
Hvor jeg kommer fra, hvis man ikke var drag queen eller radikal tænker
eller en performance kunstner af en eller anden art,
var man en særling.
(Latter)
Det var en uortodoks opvækst,
men som et barn på gaderne i New York,
lærer man at stole på sine instinkter,
man lærer hvordan man skal følge sine egne ideer.
Så da jeg var seks, besluttede jeg at jeg ville være en dreng.
Jeg gik i skole en dag og børnene ville ikke lade mig spille basketball med dem.
De sagde at de ikke ville lade pigerne spille.
Så jeg tog hjem, og jeg barberede mit hoved,
og jeg kom tilbage dagen efter og sagde, "Jeg er en dreng."
Jeg mener, hvem ved, ikke?
Når man er seks, kan man måske gøre det.
Jeg ville ikke have at nogen vidste jeg var en pige, og det gjorde de ikke.
Jeg holdte facaden i otte år.
Sådan så jeg ud da jeg var 11.
Jeg spillede en dreng der hedder Walter
i en film der hedder "Julian Po."
Jeg var en lille skrap fyr der fulgte Christian Slater rundt og plagede ham konstant.
Så, jeg var også en barneskuespiller,
hvilket fordoblede lagene af opførelsen af min identitet,
fordi ingen vidste at jeg faktisk var en pige der spillede en dreng.
Faktisk, vidste ingen i mit liv at jeg var en pige --
ikke mine lærere på skolen, ikke mine venner,
ikke de instruktører jeg arbejdede med.
Børnene ville tit komme op til mig i klassen
og tage fat i min hals for at se efter et adamsæble,
eller tage fat i mit skridt for at se hvad jeg arbejdede med.
Når jeg gik på toilettet, ville jeg vende mine sko i båsen,
så det lignede at jeg stod op og tissede.
Når jeg sov hos andre, ville jeg få panikanfald
over at prøve at fortælle pigerne at de ikke skulle kysse mig
uden at røbe mig selv.
Det er dog værd at nævne
at jeg ikke hadede min krop eller mine kønsorganer.
Jeg havde det ikke som om jeg var i den forkerte krop.
Jeg havde det som om jeg opførte denne komplicerede optræden.
Jeg ville ikke have kvalificeret mig som transkønnet.
Hvis min familie, dog, havde været den slags der tror på terapi,
ville de nok have diagnosticeret mig
som noget lignende køns dysmorfisk
og sætte mig på hormoner for at udsætte puberteten.
Men i mit særlige tilfælde,
vågnede jeg bare en dag da jeg var 14,
og jeg besluttede mig for at jeg ville være en pige igen.
Puberteten havde ramt mig, og jeg havde ingen anelse om hvad det betød at være en pige,
og jeg var klar til at finde ud af hvem jeg egentlig var.
Når et barn opfører sig på den måde,
behøver de ikke helt at komme ud, vel?
Det er ikke fordi nogen er chokerede.
(Latter)
Men jeg blev ikke bedt om at definere mig selv af mine forældre.
Da jeg var 15, og jeg ringede til min far
for at fortælle ham at jeg var blevet forelsket,
var det det sidste i nogen af vores tanker
at diskutere hvad konsekvenserne var
af det faktum, at min første kærlighed var en pige.
Tre år senere, da jeg blev forelsket i en mand,
mine forældre blinkede heller ikke med øjnene.
Så, det er en af de store velsignelser af min meget uortodokse opdragelse
at jeg aldrig blev bedt om at definere mig selv
som en bestemt ting på noget tidspunkt.
Jeg fik bare lov til at være mig, og voksede og ændrede mig hvert øjeblik.
Så for fire, næsten fem år siden,
Proposition 8, den store ægteskabs-lighedsdebat,
skabte en masse uro rundt om i landet.
Og på det tidspunkt, var det at blive gift ikke rigtig noget
som jeg havde brugt meget tid på at tænke over.
Men jeg blev ramt af det faktum at USA,
et land med så blakket en borgerrettighedshistorie,
kunne gentage sine fejl så åbenlyst.
Og jeg kan huske at jeg så diskussionen på tv
og tænkte hvor interessant det var
at adskillelsen af kirke og stat
dybest set tegne geografiske grænser gennem dette land,
mellem steder hvor mennesker troede på det
og steder hvor mennesker ikke gjorde.
Og så, at denne diskussion optegnede geografiske grænser rundt om mig.
Hvis dette var en krig med to sider,
var jeg i mangel af bedre, på det homoseksuelle hold,
fordi jeg var bestemt ikke 100 procent hetero.
På det tidspunkt begyndte jeg lige at komme ud af
denne otte årige personlige identitetskrise zigzag
der tog mig fra at være en dreng
til at være denne akavede pige der lignede en dreng i pigetøj
til den modsatte ekstreme af denne super karrige,
overkompenserende, drengejagende pigede pige
for til slut at have en tøvende udforskning af hvad jeg faktisk var,
en drengepige
der både kunne lide drenge og piger, afhængig af personen.
Jeg brugte et år på at fotografere denne nye generation af piger, ligesom mig selv,
der på en måde faldt mellem linjerne --
piger der stod på skateboard men gjorde det i blondeundertøj,
piger der havde drengefrisurer men havde piget neglelak på,
piger der havde mascara der matchede skrabede knæ,
piger der kunne lide piger og drenge alle kunne lide drenge og piger
der alle hadede at blive sat i enhver form for kasse.
Jeg elskede disse mennesker, og jeg beundrede deres frihed,
men jeg så på mens verden udenfor vores utopiske boble
eksploderede i disse voldsomme debatter
hvor de pingerne begyndte at sammenligne vores kærlighed med sodomi på landsdækkende tv.
Og denne kraftige opmærksomhed rullede ind over mig
at jeg var en minoritet, og i mit eget hjemland,
baseret på en facet af min karakter.
Jeg var lovligt og utvetydigt en andenrangsborger.
Jeg var ikke en aktivist.
Jeg flager ikke med nogen flag i mit eget liv.
Men jeg var plaget af dette spørgsmål:
Hvordan kunne nogen stemme for at fjerne rettighederne
af dens store mængde mennesker som jeg kendte
baseret på et element af deres karakter?
Hvordan kunne de sige at vi som en gruppe
ikke fortjente lige rettigheder ligesom alle andre?
Var vi overhovedet en gruppe? Hvilken gruppe?
Og havde disse mennesker overhovedet bevidst mødt et offer for deres diskrimination?
Vidste de hvem de stemte imod og hvad virkningen var?
Og så gik det op for mig,
måske hvis de kunne kigge ind i øjnene
på de mennesker som de fordømte i andenrangs borgerskab
ville det måske gøre det sværere for dem at gøre det.
Det ville måske få dem til at tænke over det.
Jeg kunne selvfølgelig ikke få 20 millioner mennesker til det samme middagsselskab,
så jeg fandt på en måde hvor jeg kunne introducere dem for hinanden fotografisk
uden nogen kunstighed, uden nogen belysning,
eller uden nogen manipulation af nogen form fra min side.
Fordi i et fotografi kan man undersøge en løves knurhår
uden at være bange for at han flænser ens ansigt.
For mig, er fotografi ikke kun om at udvikle film,
det handler om at udsætte seeren
for noget nyt, et sted som de ikke har været før,
men vigtigst af alt, for mennesker de måske er bange for.
Magasinet Life introducerede generationer af mennesker
til fjerne, fremmede kulturer de aldrig vidste eksisterede gennem billeder.
Så jeg besluttede mig for at lave en serie af meget simple portrætter,
forbryderbilleder, om man vil.
Og jeg besluttede dybest set at fotografere enhver i dette land
der ikke var 100 procent hetero,
hvilket, hvis I ikke er klar over det, er et uendeligt antal mennesker.
(Latter)
Så dette var en meget stort forehavende,
og for at gøre det havde vi brug for hjælp.
Så jeg løb ud i den bidende kulde,
og jeg fotograferede hver eneste person som jeg vidste at jeg kunne komme til
i februar for cirka to år siden.
Og jeg tog disse billeder, og jeg tog til HRC og jeg bad dem om noget hjælp.
Og de financierede to ugers billeder i New York.
Og vi lavede denne.
(Musik)
Video: Jeg er iO Tillet Wright, og jeg er en artist der er født og opvokset i New York City.
(Musik)
Self Evident Truth er en fotografisk journal over LGBTQ Amerika i dag.
Mit mål er at tage simple portrætter
af enhver der er andet end 100 procent hetero
eller føler at de falder indenfor LGBTQ spektrummet på nogen måder.
Mit mål er at vise det til menneskeheden der eksisterer i os alle
gennem simpelheden i et ansigt.
(Musik)
"Vi anser disse sandheder for selvindlysende, at alle mennesker er skabt lige."
Det står skrevet i uafhængighedserklæringen.
Vi fejler som nation
med at opretholde de moralske principper som vi er grundlagt på.
Der er ikke nogen lighed i USA.
["Hvad betyder lighed for dig?]
["Ægteskab"] ["Frihed"] ["Civile rettigheder"]
["Behandl hver eneste person som man ville behandle sig selv"]
Det er når man ikke behøver at tænke over det, så simpelt er det.
Kampen for lige rettigheder er handler ikke kun om homoægteskaber.
I dag i 29 stater, mere end halvdelen af landet,
kan man blive fyret lovligt udelukkende på grund af ens seksualitet.
["Hvem er ansvarlig for lighed?"]
Jeg har hørt hundredevis af mennesker give det samme svar:
"Vi er alle ansvarlige for lighed."
Indtil videre har vi fanget 300 ansigter i New York City.
Og det ville vi ikke have været i stand til at gøre
uden den gavmilde støtte af Human Rights Campaign.
Jeg vil tage projektet med tværs hen over landet.
Jeg vil besøge 25 amerikanske byer, og jeg vil fange 4.000 eller 5.000 mennesker.
Dette er mit bidrag til min generations civilrettighedskamp.
Jeg udfordrer jeg til at se på ansigterne af disse mennesker
og fortælle dem at de fortjener mindre end noget andet menneske.
(Musik)
["Selvindlysende sandheder"]
["4.000 ansigter i hele USA"]
(Musik)
(Bifald)
iO Tillett Wright: Der er absolut ikke noget der kunne have forberedt os på hvad der skete efter det.
Næsten 85.000 mennesker så den video,
og så begyndte de at emaile os fra hele landet,
og bad os om at komme til deres by og hjælpe dem med at vise deres ansigter.
Og mange flere mennesker ville vise deres ansigter end jeg havde troet.
Så jeg ændrede mit mål til 10.000 ansigter.
Den video blev lavet i foråret 2011,
og til i dag har jeg rejst til næsten 20 byer
og fotograferet næsten 2.000 mennesker.
Jeg ved at dette er et foredrag,
men jeg vil gerne have et minut bare med stilhed
og have jer til at kigge på disse ansigter
fordi der er ikke noget jeg kan sige der vil tilføje noget til dem.
Fordi hvis et billede siger mere end tusinde ord,
så har et billede af et ansigt brug for et helt nyt ordforråd.
Så efter at have rejst og talt med mennesker
i steder som Oklahoma eller den lille by Texas,
fandt vi beviser for at den første antagelse var helt rigtig.
Synlighed er virkelig afgørende.
Fortrolighed er virkelig passage midlet til empati.
Når et emne først dukker frem i ens egen baghave eller i ens egen familie,
er der meget større sandsynlighed for at man udvikler sympati for det
eller udvikler et nyt perspektiv på det.
Selvfølgelig, i mine rejser mødte jeg mennesker
der skilte sig lovligt fra deres børn for at være andet end hetero,
men jeg mødte også mennesker der var Southern Baptists
der skiftede kirke fordi deres barn var lesbisk.
Strålende empati blev rygraden i Self Evident Truths.
Men her er hvad jeg begyndte at lære der er virkelig interessant:
Indlysende sandheder fjerner ikke forskellene mellem os.
Faktisk, tværtimod, fremhæver det dem.
Det præsenterer, ikke kun kompleksiteterne
der er i en procession af forskellige mennesker,
men de kompleksiteter der findes i hver eneste individ.
Det var ikke at vi havde for mange kasser, det var det at vi havde for få.
På et tidspunkt blev jeg klar over at min mission at fotografere "homoer" var gennemgående fejlramt,
fordi der var en million forskellige afskygninger af homo.
Her prøvede jeg at hjælpe,
og jeg havde foreviget den ting som jeg havde brugt hele mit liv på at prøve at undgå --
endnu en kasse.
På et tidspunkt tilføjede jeg et spørgsmål til aftaleblanketten
der bad mennesker om at kvantificere sig selv
på en skala fra et til 100 procent homoseksuel.
Og jeg så rigtig mange eksistentielle kriser udfolde sig foran mig.
(Latter)
Mennesker vidste ikke hvad de skulle gøre
fordi de var aldrig blevet præsenteret for en mulighed før.
Kan man kvantificere ens åbenhed?
Når de kommer sig over chokket, dog,
valgte mennesker i det store og hele at stemme mellem 70 til 95 procent
eller 3 og 20 procent mærkerne.
Selvfølgelig, der var masser af mennesker der valgte 100 procent det ene eller det andet,
men jeg opdagede at en meget større del af menneskene
identificerede sig som noget der var meget mere nuanceret.
Jeg opdagede at de fleste mennesker falder i et spektrum som jeg henviser til som "Grey." ["Gråt"]
Lad mig dog være tydelig -- og dette er meget vigtigt --
jeg siger på ingen måde, at præference ikke eksisterer.
Og jeg vil ikke engang adressere emnet om valg kontra biologisk nødvendighed,
fordi hvis nogen af jer skulle være af den tro
at seksuel orientering er at valg,
inviterer jeg jer til at gå ud og prøve at være grå.
Jeg vil tage jeres billede bare fordi I prøver.
(Latter)
Det jeg dog prøver at sige er, at mennesker er ikke en-dimensionelle.
Det vigtigste at lære fra procent systemet er dette:
Hvis man har homoseksuelle mennesker herover
og man har heteroseksuelle mennesker herovre,
og mens vi anerkender at de fleste mennesker identificerer
sig som værende tættere på en pol eller en anden,
så er der et stort spektrum af mennesker der eksisterer i mellem.
Og den virkelighed som dette repræsenterer, er en kompliceret en.
Fordi, for eksempel, hvis man vedtager en lov
der tillader chefer at fyre en medarbejder for homoseksuel adfærd,
hvor trækker man præcist grænsen?
Er det herovre, ved de mennesker der har haft en eller to heteroseksuelle erfaringer indtil videre?
Eller er det herovre
ved de mennesker der kun har haft en eller to homoseksuelle erfaringer indtil videre?
Hvor præcist bliver man en andenrangsborger?
En anden interessant ting som jeg lærte fra mit projekt og mine rejser
er hvor dårlig et bindemiddel seksuel orientering egentlig er.
Efter at have rejst så meget og mødt så mange mennesker,
lad mig fortælle jer, der er lige så mange fjolser og skatter
og demokrater og republikanere og sportsidioter og dronninger
og enhver anden polarisering som man overhovedet kan tænke på
indenfor LGBT samfundet
som der er indenfor den menneskelige race.
Bortset fra faktummet at vi leger med den ene lovfæstede hånd bundet bag ryggen,
og når man kommer forbi den delte fortælling om fordomme og kamp,
bare at være andet end hetero
betyder ikke nødvendigvis at vi har noget som helst til fælles.
Så i den endeløse udbredelse af ansigter som Self Evident Truths altid bliver til,
i takt med at det forhåbentligt dukker op på flere og flere platforme,
busskure, reklametavler, Facebook sider, pauseskærme,
måske ved at se denne procession af menneskelighed,
vil der begynde at ske noget interessant og brugbart.
Forhåbentligt vil disse kategorier, disse poler,
disse over-simplificerede kasser
begynde at blive ubrugelige og de vil begynde at falde væk.
Fordi i virkeligheden beskriver de ikke noget vi ser
og ingen som vi kender og ikke noget vi er.
Det vi ser er mennesker i al deres mangfoldighed.
Og at se dem gør det sværere at benægte deres menneskelighed.
Jeg håber det som minimum vil gøre det sværere at benægte deres menneskerettigheder.
Så er det specielt mig
som man ville vælge at nægte rettigheder til bolig,
retten til at adoptere børn, retten til ægteskab,
friheden til at shoppe her, leve her, købe her?
Er jeg den som man vælger at slå hånden af
som ens barn eller ens bror eller ens søster eller ens mor eller ens far,
ens nabo, ens kusine, ens onkel, præsidenten,
ens politikvinde eller brandmanden?
Det er for sent.
Fordi jeg er allerede alle de ting.
Vi er allerede alle de ting, og det har vi altid været.
Så modtag os venligst ikke som fremmede,
modtag os som jeres medmennesker, punktum.
Tak.
(Bifald)