Govorila bom
o stopanju iz omare,
ne v tradicionalnem smislu,
ne le o razkrivanju istospolne usmerjenosti.
Vsi imamo omare, ki jih nočemo odpreti.
Morda se bojite osebi povedati,
da jo ljubite,
povedati, da ste noseči,
da imate raka
ali začeti kak drug težak pogovor,
ki je potreben v življenju.
Omara je samo težak pogovor
in čeprav se teme lahko močno razlikujejo,
je izkušnja biti v omari
in stopiti iz nje univerzalna.
Strašljiva je, sovražimo jo in moramo jo napraviti.
Pred leti
sem delala v lokalni restavraciji
South Side Walnut Cafe
in takrat sem imela faze
militantne lezbične intenzivnosti:
nisem si brila pazduh,
Ani DiFranco sem citirala kot svete besede.
Odvisno od tega, kako široke hlače sem nosila
in kdaj sem si nazadnje obrila glavo,
so me pogosto vprašali,
ponavadi je bil to kak majhen otrok:
"Hm, si fant ali punca?"
Potem je pri mizi nastala neprijetna tišina.
Še malo bolj sem stisnila čeljust,
še malo bolj maščevalno sem prijela vrč za kavo.
Oče je mučno listal časopis
in mati je otroku poslala leden pogled.
Jaz pa sem bila tiho,
čeprav je v meni vrelo.
Zato sem vedno, ko sem šla k mizi,
kjer je sedel otrok, star od tri do deset let, odhajala pripravljena na boj.
(smeh)
To je grozen občutek.
Obljubila sem si, da bom naslednjič odgovorila.
Govorila bom o tej težki stvari.
Čez nekaj tednov se je spet zgodilo.
"Si fant ali punca?"
Znana tišina, a tokrat sem pripravljena,
da ljudem pri mizi
odpredavam osnove ženskih študij.
Pripravljene imam citate Betty Friedan,
citate Glorie Steinem.
Še celo izsek iz Monologov vagine imam.
Globoko vdihnem in pogledam navzdol,
od koder vame strmi štiriletna deklica v roza oblekici,
ne pa izzivalec na feministični dvoboj,
samo otrok z vprašanjem:
"Si fant ali punca?"
Še enkrat globoko vdihnem,
počepnem k njej in rečem:
"Veš, malo zmedeno je vse skupaj.
Imam kratke lase kot fant
in nosim fantovske obleke, ampak sem punca,
kot ti: včasih rada nosiš roza oblekico,
včasih pa udobno pižamo.
No, meni so bolj všeč udobne pižame."
Otrok me pogleda naravnost v oči,
in brez oklevanja reče:
"Moja najljubša pižama je vijolična z ribami.
Lahko dobim palačinko, prosim?"
(smeh)
In to je bilo to. Samo: "V redu, punca si.
Kje je tista palačinka?"
To je bil najlažji težak pogovor,
kar sem jih kdajkoli imela.
In zakaj? Ker sva bili punčka s palačinkami in jaz
iskreni druga z drugo.
Kot mnogi med nami
sem živela v nekaj omarah
in ja, najpogosteje za mavričnimi zidovi.
A v temi
ne vidite, kakšne barve so zidovi.
Samo veste, kako je živeti v omari.
V resnici moja ni drugačna od vaše
ali vaše ali vaše.
Seveda vam bom naštela sto razlogov,
zakaj je bil moj izstop iz omare težji od vašega,
a nekaj je res: "težko" ni relativen pojem.
Težko je težko.
Kdo lahko dokaže, da je priznati, da ste bankrotirali,
težje kakor priznati nekomu, da ste ga prevarali?
Kdo lahko trdi, da je njegovo razkritje
težje, kot je povedati petletnemu otroku, da se ločujete?
Ni "težjega", je samo "težko".
Prenehati moramo meriti svoj "težko" s tistim nekoga drugega,
da bi se bolje ali slabše počutili o svojih omarah
ter enostavno sprejeti, da je vsem težko.
Del življenja vsi preživimo v omarah
in morda se to zdi varno
ali vsaj varneje kot tisto, ker je na drugi strani.
A želim vam povedati,
da ne glede na to, iz česa so vaši zidovi,
omara ni kraj, kjer se da živeti.
Hvala. (aplavz)
Predstavljajte si sebe pred 20 leti.
Jaz sem imela konjski rep, obleko brez naramnic
in visoke pete.
Nisem bila militantna lezbijka,
pripravljena na boj z mimoidočimi štiriletniki.
Paralizirana sem bila od strahu, stisnjena v kot
s svojo temno skrivnostjo,
oklepala sem se svoje gejevske granate
in najtežje, kar sem kdaj storila,
je bilo premakniti eno samo mišico.
Družina, prijatelji, popolni tujci ...
vse življenje sem se trudila,
da jih ne bi razočarala,
zdaj pa sem namenoma
obračala svet na glavo.
Zažgala sem strani scenarija,
ki smo mu vsi tako dolgo sledili,
a če ne odvržete granate, bo ubila vas.
Eden najbolj nepozabnih metov
je bil na sestrini poroki.
(smeh)
Bilo je prvič, da je večina prisotnih
vedela, da sem homoseksualka, in ko sem opravljala dolžnosti družice,
v črni obleki in visokih petah,
sem se sprehajala med mizami
in končala pri mizi prijateljev svojih staršev,
ki so me že leta poznali.
Po kratkem klepetu je ena od žensk zavpila:
"Ljubim Nathana Lanea!"
In začela se je bitka gejevskih asociacij.
"Ash, si že bila v Castru?"
"ja, v bistvu imamo prijatelje v San Franciscu."
"Nikoli nismo bili tam, a pravijo, da je krasno."
"Ash, poznaš mojega frizerja Antonia?
Super je in nikoli ne govori o puncah."
"Ash, katera je tvoja naljubša TV serija?
Najina? Najljubša: Will & Grace.
In veš, kdo nama je všeč? Jack.
Jack je najin najljubši."
Neka ženska, zbegana,
a v želji izkazati podporo,
mi povedati, da je na moji strani,
je nazadnje izpustila tole:
"No, včasih moj mož nosi roza srajce."
(smeh)
Takrat sem imela izbiro,
kot vsak, preden vrže granato.
Lahko bi se vrnila k svoji punci in gejem naklonjeni mizi
ter se norčevala iz njihovih reakcij,
kritizirala njihovo naivnost in nesposobnost
preseči politično korektne gejevske ovire, ki sem jih prinesla s seboj,
lahko pa bi z njimi sočustvovala
in spoznala, da je bila to zanje morda ena najtežjih stvari,
da je to, da so se začeli pogovarjati,
pomenilo, da so stopili iz svojih omar.
Seveda bi bilo lahko pokazati, kje niso uspeli.
Težje jim je stopiti naproti
in sprejeti dejstvo, da so poskušali.
In kaj več kot to lahko zahtevamo?
Če hočete biti z nekom iskreni,
morate biti pripravljeni, da boste iskrenost dobili nazaj.
Težki pogovori mi še vedno ne gredo od rok.
Vprašajte vse moje bivše.
A postajam boljša in sledim
trem načelom punčke s palačinkami.
Tole glejte skozi gej očala,
a vedite, da je razkritje česarkoli
v bistvu enako.
Prvič: bodite pristni.
Odvrzite oklep. Bodite to, kar ste.
Otrok v restavraciji ni imel oklepa,
jaz pa sem bila pripravljena na boj.
Če hočete, da bodo iskreni z vami,
morajo vedeti, da ste tudi vi krvavi pod kožo.
Drugič: bodite neposredni. Povejte, kakor je. Odtrgajte obliž.
Če ste gej, to kar povejte.
Če poveste staršem, da ste morda gej,
bodo upali, da se bo to spremenilo.
Ne vlivajte jim lažnega upanja.
(smeh)
In tretjič, kar je najpomembneje:
(smeh)
Ne opravičujte se.
Govorite svojo resnico.
Nikoli se ne opravičujte za to.
Morda ste s tem koga prizadeli,
seveda se opravičite za to, kar ste storili,
ampak ne opravičujte se za to, kar ste.
Ja, nekateri bodo razočarani,
ampak to je njihova stvar, ne vaša.
To so njihova pričakovanja o tem, kar ste, ne vaša.
To je njihova zgodba, ne vaša.
Edina zgodba, ki je pomembna,
je tista, ki jo hočete napisati vi.
Ko se boste naslednjič znašli
v temni omari, oklepajoč se svoje granate,
vedite, da smo vsi bili tam.
Morda se boste počutili tako same, ampak niste.
Vemo, da je težko, a stopiti moramo ven,
ne glede na to, iz česa so naši zidovi,
ker vam zagotavljam, da drugi
kukajo skozi ključavnice svojih omar
in čakajo, da bo naslednja pogumna duša na stežaj odprla vrata. Bodite ta duša
in pokažite svetu, da smo večji od svojih omar
in da v njih nihče
ne more zares živeti.
Hvala vam, Boulder. Uživajte v večeru. (aplavz)